КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2022 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 756/8610/16-ц

номер провадження №22-ц/824/9140/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: представник відповідача Цимбал В.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 червня 2022 року /суддя Яценко Н.О./

у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Омега Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Вектор Плюс», товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання договорів факторингу недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 у липні 2016 року звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідачів, просив суд визнати недійсними договір факторингу, укладений 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», та договір факторингу, укладений 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи».

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. /т. 2 а.с. 137-141/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що відповідачі за вказаними договорами факторингу у супереч встановленому законодавству, неправомірно здійснювали фінансові операції та відповідно не набули права грошової вимоги до нього, оскільки за Кредитним договором згідно п. 1.5. позивач отримав кредит на споживчі потреби, як споживач, а не як суб`єкт господарювання. Згідно частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства. Згідно статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу. Вказував, що Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 р. № 231, зареєстроване Мінюстом України 23 квітня 2009 року за № 373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» за змістом встановлює чіткі вимоги і обмеження, які мали бути додержані сторонами вказаних договорів факторингу при їх вчиненні щодо суб`єктного складу, а саме - боржник за операцією факторингу на той час повинен був бути виключно суб`єктом господарювання.

Апелянт та його представник в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ТОВ «Кредитні ініціативи», який з`явився у судове засідання та заперечував проти доводів апеляційної скарги, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 23 вересня 2008 року між ЗАТ «Сведбанк Інвест» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1289-Ф, відповідно до якого позивачу на споживчі потреби надано кредит в розмірі 500 000 дол. США зі сплатою 14 % річних та строком до 22 вересня 2014 року включно.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу №15, за умовами якого банк переуступив факторинговій компанії право вимоги до ОСОБА_1 за указаним кредитним договором. ПАТ «Омега Банк» був правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «Сведбанк», яке у свою чергу було правонаступником ЗАТ «Сведбанк Інвест».

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «ФК «Вектор Плюс» від 16.11.2012 року, що видане Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг , має право здійснювати фінансові послуги без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства: факторинг; надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів.

Крім того, 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу.

Згідно пункту 2.1. договору, факторингова компанія відповідно до умов даного договору відступає товариству свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, у тому числі з позивачем.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «Кредитні ініціативи», що видане 22.09.2018 року Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України, має право здійснювати фінансові послуги без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства: фінансовий лізинг; надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів; надання поручительств; надання гарантій; факторинг. (а.с.42-43 т.2)

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався ч.1 ст. 76 ЦПК України, про те, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).

У відповідності до положень статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що діюче на час укладення оспорюваних правочинів законодавство не встановлювало жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватись відступлення права вимоги.

Позовна заява будь-яких доказів в обґрунтування існуючих порушень ст.ст. 203, 215 ЦК України при укладені оскаржуваних договорів, не містять, а тому у позові відмовив.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, як і доводи позову щодо того, що зазначені договори факторингу укладені всупереч вимогам статей 203, 215 ЦК України, зокрема відсутність у ПАТ "Сведбанк" підстав для відступлення права вимоги за споживчим кредитним договором фактору, апеляційним судом відхиляються.

Положеннями статті 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім цього, одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

У статті 1077 ЦК України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Тобто у ЦК України, як вбачається зі змісту статей 512, 1077 цього Кодексу, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з цим із частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України, статті 350 Господарського кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України); фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України); боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором.

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" зазначено, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 761/40407/17 (провадження № 61-48995св18), від 10 квітня 2020 року в справі № 756/13425/16 (провадження № 61-43611св18).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 червня 2022 року - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: