головуючий у суді І інстанції Трусова Т.О.
провадження № 22-ц/824/6331/2022
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку у спільному майні,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач) про припинення права на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , (далі - спірна квартира), з виплатою матеріальної компенсації вартості цієї частки та визнання права власності на усю квартиру.

На обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначала, що їй з відповідачем належить на праві власності в рівних частках квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у якій мешкає вона з неповнолітнім сином. Відповідач у даній квартирі не проживає, а свою частину здає квартирантам, оскільки має інше житло за адресою: АДРЕСА_2 . Родинні відносини між ними відсутні і домовитись про спільне володіння і користування квартирою вони не можуть, з цього приводу між ними постійно виникають сварки та конфлікти, які травмують її психіку та психіку сина, витрат на утримання спільної власності відповідач не несе.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 вересня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено. Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку двокімнатної квартири загальною площею 57,80 кв.м, жилою площею 32,90 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 7 травня 2009 року, виданого державним нотаріусом 16-ї Київської державної нотаріальної контори Вірнік І.Є. та визнано право власності на дану 1/2 частку квартири за ОСОБА_2 .

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 за рахунок коштів, внесених на депозитний рахунок суду згідно квитанцій № 8 від 9 вересня 2021 року на суму 398 900 грн та № 7 від 10 вересня 2021 року на суму 269 166 грн. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в сумі 6 680 грн 80 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Гайдамаченко Т.П. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що 1/2 частини квартири за вищезазначеною адресою відповідач отримав в спадок від матері, з якою проживав все життя в ній з часу придбання квартири.

Наголошує на тому, що суд першої інстанції не врахував рішення Дарницького районного суду міста Києва від 2 квітня 2019 року по справі №2-1665/10, яким ОСОБА_1 було виділено в користування кімнату площею 19,0 кв.м, загальні місця було залишено у спільному користуванні.

Вважає, що співвласники володіють по частці спірної квартири, тобто у них рівні частки, а тому мають рівні права. Позивач придбала 1/2 частку на підставі договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири тільки 29 березня 2012 року, тоді як відповідач проживав у даній квартирі з моменту її набуття батьками.

Крім того зазначає, що відповідач утримував свою частку квартири та проводив ремонт в цій квартирі, що підтверджується квитанціями на придбання будівельних матеріалів.

Звертає увагу, що докази, які додані до позовної заяви, зокрема, про оголошення здачі в оренду кімнати, є не належними доказами, в цих оголошеннях не зазначено, ні номер квартири, ні адреса.

Також звертає увагу, що згідно із довідкою (додаток 2 до Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку) про оціночну вартість об`єкта нерухомості, а саме 1/2 частки з площею 28,90 кв.м квартири АДРЕСА_3 , її оціночна вартість складає 1 123 776 грн 01 коп., а не 668 066 грн, як це зазначено у звіті про незалежну оцінку, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Карго Логістіка», відповідно до якого ринкова вартість усієї квартири станом на 28 вересня 2020 року складає 1 336 132 грн.

Вказує, що судом першої інстанції не було перевірено та не встановлено ту обставину, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 7 травня 2009 року, яке видане в межах спадкової справи № 1398/2008, прийняв спадщину на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 14), але не зареєстрував право власності в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 3 січня 2022 року.

Окрім цього наголошує на тому, що відповідач не має іншого житла на праві власності, це підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 3 січня 2022 року № 293575271.

Зазначає, що припинення права власності відповідача на відповідну частку в спільному майні завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_1 в розумінні вимог статті 365 ч. 1 п.4 ЦК України. Така правова позиція, сформована Верховним Судом у постанові від 15 березня 2018 року у справі №345/2723/18 року.

23 лютого 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача ОСОБА_2 , в якому вона просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Вказує, що підставою звернення до суду з позовною заявою стала та обставина, що відповідач не мешкає в спірній квартирі, а здає її іншим особам, які порушують умови проживання, про що неодноразово повідомлявся відповідач. Зазначає, що ні він, ні особи, які винаймають у нього житло не сплачують відповідних платежів за комунальні послуги.

Наголошує на тому, що у відповідача є інше житло і посилання на цю обставину, як порушення його прав - є нічим іншим, як введення суду в оману.

Зазначає, що за весь час мешкання в даній квартирі позивач сплачувала за комунальні послуги за 1/2 частину, хоча займала зі своєю дитиною меншу площу.

Вважає, що посилання відповідача на довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 4 січня 2022 року не відповідає вимогам закону, оскільки відповідач, як учасник судового процесу, повинен був заявити свою незгоду з приводу оцінки спірного майна на відповідній стадії процесу, тобто до початку слухання справи по суті. Крім того, проведення оцінки спірного майна з її боку проводилось оцінювачем, який має певний досвід і право на оціночну діяльність. Дана особа безпосередньо проводила дослідження спірного об`єкта і, як спеціаліст, була попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Доводи апеляційної скарги про неможливість подання довідки, клопотання про призначення експертизи чи неможливість подання своїх доказів відповідачем, оскільки відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, позивачка заперечує, оскільки відповідачу неодноразово направлялись повістки про розгляд справи (а.с.56, 68), які були проігноровані. Позивачкою 13 вересня 2021 року було подано до суду першої інстанції клопотання про долучення доказу того, що відповідач отримав копію позовної заяви та судову повістку про розгляд справи на 13 вересня 2021 року (а.с.70-72), тому відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, однак не користувався своїм правом на подання відзиву на позов, клопотань чи своїх доказів.

Вказує, що в долучених до апеляційної скарги матеріалах, немає доказів, які б свідчили, що відповідач не зміг подати цю довідку (аналогічну) до суду першої інстанції при розгляді справи по суті. Крім того вказує, що формування даної довідки не відповідає вимогам Інструкції по роботі з реєстром.

Наголошує на тому, щоза свою частку в спірній квартирі відповідач має комунальні борги, не використовує її для свого проживання, а здає в оренду, тобто інтерес відповідача спрямований на отримання певної вигоди, яка не враховує добросусідські відносини, як співвласників.

Звертає увагу суду, що відповідач має інше житло, що вбачається з самої апеляційної скарги.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник в судове засідання призначене на 21 червня 2022 року та 19 липня 2022 року не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу представника (а.с.133-134, 135-136), клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Відповідно до ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи, проте суд може відкласти розгляд справи, якщо повідомлені стороною причини неявки буде визнано поважними.

Апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність поважних причин неявки відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 з таких міркувань.

Як вбачається із матеріалів справи, сторона відповідача була представлена адвокатом Гайдамаченко Т.П., яка діяла в інтересах відповідача на підставі ордеру про надання правової допомоги № б/н від 24 грудня 2021 року та договору про надання правової допомоги, про що зазначено у ордері.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.

Зокрема, представником у суді може бути адвокат, що передбачено ч. 1 ст. 60 указаного Кодексу.

Згідно ч.4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Відповідно до частини першої статті 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги.

Згідно із частиною першою статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Крім того, відповідач, як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, та сторона, що ініціювала апеляційний перегляд справи, зобов`язаний з розумним інтервалом часу сам цікавитися провадженням у його справі, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Слід зазначити, що Європейський суд у своїх рішеннях наголошує на тому, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Кожна з сторін, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу цікавитись провадженням у її справі.

Дана справа не знаходить свого вирішення більше півтора року, що не відповідає встановленим процесуальним законом строкам і свідчить про порушення розумних строків її розгляду.

Крім того суд враховує, що відповідач подав апеляційну скаргу, в якій ґрунтовно і змістовно виклав свою позицію щодо незаконності і необґрунтованості судового рішення та наявності підстав для його скасування.

З огляду на викладене та з метою дотримання передбачених законом розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та його представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що родинні відносини між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 відсутні, спірною квартирою відповідач не користується і витрат на утримання спільної власності не несе, має інше житлове приміщення - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , у якій фактично і проживає, а належну йому частку у спільному майні здає в оренду, чим створює конфліктні ситуації та порушує право позивача та її дитини на належні умови проживання, а тому суд дійшов висновку про припинення права відповідача на частку у спільному майні, яке є неподільним, з виплатою йому грошової компенсації вартості цієї частки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 7 травня 2009 року, виданим в межах спадкової справи №1398/2008, набув право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 (а.с. 14).

Позивач ОСОБА_2 набула право власності на іншу Ѕ частину даної квартири на підставі договору купівлі-продажу Ѕ частки квартири від 29 березня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом КМН Парфеньонок Т.Є., зареєстрованим в реєстрі за № 839 (а.с. 10-11).

Право власності позивача на Ѕ частину спірної квартири зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 12).

Із копії технічного паспорту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , убачається, що квартира розташована на десятому поверсі, складається з двох кімнат, загальною площею 57,8 м. Правовою підставою заявлених ОСОБА_2 вимог є положення цивільного законодавства, які регулюють правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням права спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У даному спорі позивачкою заявлені підстави для припинення права власності відповідача відповідно до положень статті 365 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20 передбачено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

У даному спорі предметом часткової власності виступає двокімнатна квартира та обставин щодо можливості виділення частин квартири у власність кожному із співвласників у натурі, які б відповідали частці у праві спільної часткової власності, не встановлено. Також не встановлено можливості виділення сторонам ізольованих жилих та інші приміщень з самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

Також за змістом статей 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Згідно висновку експерта ТОВ «Київське бюро технічної інвентаризації» № 50/09 від 25 вересня 2020 року розділити в натурі спірну квартиру згідно часткам співвласників на дві ізольовані квартири з відокремленими виходами не уявляється можливим (а.с. 22).

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що спірна квартира, яка розташована у багатоквартирному житловому будинку, не може бути поділена між співвласниками в натурі, оскільки неможливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись, як окремі квартири.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Вимога щодо попереднього внесення вартості цієї частки на депозитний рахунок суду позивачкою виконана.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у постанові від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація.

В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3).

Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).

Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

Як було встановлено судом першої інстанції, хоч частка позивачки є рівною із часткою відповідача, однак частка у спірній квартирі не може бути виділена в натурі (п. 1 ч. 1 ст. 365 ЦК України). Також встановлено, що спірна квартира є неподільною (п. 2 ч. 1 ст. 365 ЦК України).

В обгрунтування неможливості спільного володіння і користування спірним майном (п. 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України) позивачкою зазначено, що відповідачем створюються конфліктні ситуації, які призводять до травмування психіки її та її сина, оскільки відповідач використовує свою власність як готель,родинні відносини між нею та відповідачем відсутні, спірною квартирою відповідач не користується і витрат на утримання спільної власності не несе.

У підтвердження наведених обставин позивачка надала суду лист Начальника НПУ ГУНП у м. Києві Дарницького управління поліції Пятниківського О., в якому вказано про результати звернення адвоката позивача ОСОБА_4 з приводу реєстрації орендарів у орендованій ними квартирі, яке зареєстроване в канцелярії Дарницького УП ГУНП у м. Києві, за вх. № О-3906 від 9 червня 2020 року (а.с. 30). Надано також витяги з реклами оголошень про здачу спірної квартири в оренду.

У доводах апеляційної скарги стороною відповідача заперечується, що оголошення стосуються спірної квартири, однак не спростовано підстави звернення до управління поліції з приводу події щодо реєстрації орендарів у квартирі за спірною адресою.

Також позивачкою було долучено до матеріалів справи повідомлення ОСББ № 13 про заборгованість за житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого заборгованість станом на 1 жовтня 2020 року складає 5 760,47 грн (а.с. 36); повідомлення ОСББ № 13 про заборгованість за житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_4 (за частину квартири 107 площею 31,45 м2 станом на 1 жовтня 2020 року 6 243,71 грн (а.с. 38).

Відповідні обставини стороною відповідача не спростовані.

В той же час, наявність заборгованості є підставою для стягнення такої заборгованості і не є предметом доведення у цій справі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Перевіряючи обставину, чи припинення права на частку відповідача не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, колегія апеляційного суду виходить з наступних встановлених обставин.

Звертаючись до суду із позовом про припинення права власності на частку у спільному майні, позивач посилалась на те, що спірною квартирою відповідач не користується і витрат на утримання спільної власності не несе, має інше житлове приміщення - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , у якій фактично і проживає, а належну йому частку у спільному майні здає в оренду.

Ні в суді першої інстанції, також ні в суді апеляційної інстанції відповідач доказів постійного проживання чи необхідності проживання у спірній частині квартири не надав. У матеріалах справи наявна копія паспорта, згідно з якою відповідач зареєстрований Оболонським РУ ГУМВС України в АДРЕСА_2 з 9 квітня 1996 року.

У рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 02 квітня 2010 року у справі №2-1665/10 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням, яке було надано до справи представником відповідача, у вступній частині указано, що "Відповідач зазначив, що дійсно має квартиру, де зареєстрований з донькою..."

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Тому не будь-які докази, а лише ті, які дають можливість суду встановити обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, можуть бути враховані судом.

В силу ст. ст. 12, 81 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У спростування належності відповідачеві іншого житла на праві власності стороною відповідача надано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 січня 2022 року за №293575271. Однак указана довідка датована січнем 2022 року та не може бути самостійним беззаперечним доказом відсутності іншого майна на праві власності на час виникнення спору та на час звернення позивачки до суду, а саме у жовтні 2020 року.

Отже, із матеріалів справи убачається, що відповідач має інше житлове приміщення - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , у якій фактично і проживає, у суді апеляційної інстанції відповідачем не спростовано факт проживання у вказаній квартирі та не надано доказів неможливості проживання у цій квартирі.

Відповідно до пункту 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

У цій справі встановлено, що ОСОБА_1 має право користування житлом за адресою: АДРЕСА_2 . Встановлено також та не спростовано відповідачем, що саме із указаною квартирою наявні достатні триваючі зв`язки в розумінні статті 8 Конвенції. Докази втрати права користування цим житлом не надані. Відповідачем також не надані докази відсутності у нього на праві власності іншого житла на час звернення позивачки з цим позовом до суду.

Отже, під час розгляду справи судом першої інстанції було вірно установлено існування обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, які свідчать про наявність підстав для припинення частки відповідача у спільному майні, а саме: частка відповідача не може бути виділена в натурі відповідно до звіту; річ є неподільною;спільне користування квартирою є неможливим в силу особливих обставин, а саме з огляду на неприязні стосунки між відповідачем та позивачем, які не є членами однієї сім`ї та не проживають однією сім`єю, не ведуть спільне господарство; таке припинення не завдасть істотної шкоди відповідачеві, як співвласнику спірного майна, оскільки ОСОБА_1 зареєстрований та тривалий час проживає за адресою: АДРЕСА_2 , має там право користування житлом, право на яке належить ОСОБА_1 в розумінні статті 8 Конвенції. Крім того, припинення права власності відповідача на частку в спірному майні здійснюється із виплатою йому грошової компенсації.

У доводах апеляційної скарги стороною відповідача також не спростовано обставину відсутності у позивачки іншого житла. Тому враховуючи баланс інтересів колегія апеляційного суду вважає правильним висновок суду першої інстанції про доведеність підстав для задоволення цього позову, оскільки у позивачки та її сина права проживання у іншому житлі не встановлено, спільне користування квартирою є неможливим, а відповідач має право проживання у іншому житлі.

На підтвердження вартості спірної квартири для визначення розміру компенсації позивачем надано Звіт про незалежну оцінку, складений суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Карго Логістіка», відповідно до якого ринкова вартість усієї квартири станом на 28 вересня 2020 року складає 1 336 132 грн, а вартість Ѕ її частини - 668 066 грн. Звіт складено на час звернення позивача з позовом до суду.

При цьому, заперечуючи проти наданого стороною позивача звіту про незалежну оцінку з визначенням дійсної вартості 1/2 частини спірної квартири, представник відповідача надав до апеляційної скарги довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості, яка сформована у виді додатку 2 до Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку, затвердженого наказом Фонду державного майна України 17 травня 2018 року № 658 (у редакції наказу Фонду державного майна України від 12 січня 2021 року № 24) (далі Порядок № 658) з датою формування 04 січня 2022 року.

У процесі розгляду справи в суді першої інстанції сторона відповідача поданий позивачем звіт не спростовувала. У суді першої інстанції, так само як і у доводах апеляційної скарги не указала обставин, за яких наданий позивачем звіт не підлягав застосуванню.

Сама по собі розбіжність у вартості частки у спірному майні у двох документах не свідчить беззаперечно, що вартість частки у звіті була недостовірною, оскільки довідка про оціночну вартість об`єкта нерухомості була сформована на замовлення представника відповідача більш як через півтора року після звіту.

Крім того, надана до апеляційної скарги довідка про оціночну вартість об`єкта нерухомості відповідно до додатка 2 цього Порядку № 658 була сформована за результатом визначення оціночної вартості об`єкта нерухомості Модулем Єдиної бази.

У п. 1 розділу III Порядку №658 передбачено, що електронне визначення оціночної вартості об`єкта нерухомості, розраховане Модулем Єдиної бази, здійснюється на запити фізичних або юридичних осіб у випадках, визначених Податковим кодексом України. При цьому у п. 7 Порядку №658 застережено, що, якщо особа не погоджується з результатами автоматичного визначення оціночної вартості об`єкта нерухомості, вона має право звернутися до суб`єкта оціночної діяльності (оцінювача) з метою визначення ринкової вартості такого об`єкта та обрати суб`єкта оціночної діяльності (оцінювача) шляхом використання Державного реєстру оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності або Державного реєстру оцінювачів з експертної грошової оцінки земельних ділянок.

Як убачається зі змісту Звіту про незалежну оцінку, оцінювачем здійснено розрахунок ринкової вартості об`єкта оцінки.

Таким чином, відповідна довідка про оціночну вартість об`єкта нерухомості не спростовує правильність звіту про незалежну оцінку станом на час звернення позивачки з позовом до суду.

Доказів неможливості (поважності причин) ненадання відповідного доказу відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не надано.

Визначена експертами ринкова вартість частки не була спростована відповідачем в ході розгляду справи, так само відсутні підстави ставити під сумнів її об`єктивність і у апеляційного суду.

Матеріалами справи встановлено, що від імені позивача на депозитний рахунок судубуло внесено кошти, що підтверджується квитанціями № 8 від 9 вересня 2021 року на суму 398 900 грн та № 7 від 10 вересня 2021 року на суму 269 166 грн, що свідчить про дійсний та реальний намір позивача набути право власності на 1/2 частину у спірному майні, сплативши компенсацію вартості такої частки, з метою забезпечення інтересів дитини, вирішення та уникнення в майбутньому спорів з приводу користування вказаним майном.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи, які стороною відповідача не спростовані.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийТ.О. Писана
Судді К. П. Приходько
С.О. Журба