Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/181/22

27 квітня 2022 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді - Грещука Р.П.,

секретаря - Кушнірчук М.Д.,

з участю: представника позивачів, адвоката - Романишина Д.М.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Надвірна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю, -

ВСТАНОВИВ:

27.01.2022 року адвокат Романишин Д.М. в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом доОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю.

Просить суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні і розпорядженні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 своєю власністю шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 , у зв`язку з припиненням особистого сервітуту.

Крім того, просив припинити право користування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - квартирою АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник позивачів вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підтримав з підстав, наведених в позовній заяві та просив їх задоволити в повному обсязі. Не заперечує щодо проведення заочного розгляду справи.

Відповідач по справі ОСОБА_3 в судове засідання повторно не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь та належним чином рекомендованою кореспонденцією.

Крім того, про час і місце слухання справи відповідач повідомлений належним чином, у відповідності до ч.11 ст.128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки відповідач не повідомив, заяви про слухання справи у його відсутності не поступало.

Враховуючи наведене, зі згоди представника позивачів, згідно ухвали від 27.04.2022 року про розгляд вказаної справи в порядку заочного розгляду, суд ухвалює рішення в порядку заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.ст.280-281 ЦПК України.

Вислухавши представника позивачів, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в рівних частках, а саме по Ѕ частці є власниками квартири АДРЕСА_1 .

Дана обставина підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, № інформаційної довідки: 295887704 від 23.01.2022 року (а.с.9).

Як вбачається із довідки, підставою для державної реєстрації був договір міни, серія та номер: 1-368, виданий 15.03.2016 року, видавник - ОСОБА_4 , державний нотаріус Надвірнянської районної державної нотаріальної контори.

Згідно будинкової книги, в зазначеній квартирі крім позивачів зареєстрований також ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто відповідач по справі, який є рідним братом ОСОБА_1 (а.с.10-13).

Судом з`ясовано, що останній був зареєстрований у вказаній квартирі 11.03.2011 року попередніми власниками - батьками позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 , які 15.03.2016 року на підставі договору міни відчужили позивачам дану квартиру.

Таким чином, попередні власники та члени їхньої сім`ї втратили право на користування зазначеним житловим приміщенням.

Суд зазначає, що Верховний Суд в своїй постанові послався на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року по справі №6-158цс14, про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Отже, відповідач хоча і зареєстрований у квартирі позивачів, однак не являється членом їх сім`ї, а також не проживає за вказаною адресою з 2011 року, оскільки постійно перебуває та працює в Республіці Португалія.

Наведене підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання №2, складеним 04.01.2022 року депутатом Надвірнянської міської ради (а.с.14). Фактичне місце знаходження відповідача на даний час, позивачам невідоме.

В ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із ОСОБА_3 не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних сімейних прав та обов`язків. Відповідач проживав в спірній квартирі в якості члена сім`ї власника і на той час набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Проте, на даний час ОСОБА_3 не є співвласником вказаного житлового приміщення, не являється членом сім`ї нового власника, фактично у квартирі не проживає, а факт його реєстрації створює позивачам безумовні перешкоди у володінні та користуванні своїм майном.

Суд констатує, що у відповідності до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Частиною 2 ст.386 ЦК України закріплено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.270 ЦК України, фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування.

Разом з тим, аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

У відповідності до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Наведена правова позиція висловлена також Верховним судом України в постанові від 15.05.2017 року по справі № 734/387/15-ц.

Згідно ст.150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За положенням ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Водночас Велика Палата Верховного суду звернула увагу на те, що ЖК УРСР був прийнятий 30.06.1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Відповідно до ст.9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном саме власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Згідно ч.ч.5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що - містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Частиною 1 ст.401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч.1 ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). За положеннями ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Положення ст.406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст.402 ЦК України, ч.1 ст.405 ЦК України. Отже, сервітутом є користування житлом членами сім`ї його власника.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

У даному випадку припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Вирішуючи позов, суд погодився з доводами сторони позивача про те, що протягом тривалого часу відповідачем не вживалися будь-які заходи для збереження за собою права на користування житлом, а тому він втратив на нього право, оскільки тривала відсутність сталася без поважних на те причин.

Зокрема, як встановлено судом, відповідач був зареєстрований у спірній квартирі в якості члена сім`ї її власника і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Однак, на даний час ОСОБА_3 фактично не проживає за вище вказаною адресою, оскільки залишив зареєстроване місце проживання більше десяти років тому, спільним побутом із позивачами не пов`язаний, витрат на утримання житла не несе, а тому на переконання суду, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу його власників, тобто позивачів по справі, в порядку визначеному ч.2 ст.406 ЦК України.

Частиною 1 ст.76 ЦПК України закріплено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, судом достовірно з`ясовано, що позивачі є власниками квартири АДРЕСА_1 , і реєстрація відповідача у ній створює їм перешкоди у праві володіння, користування та розпорядження майном.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що відповідач ОСОБА_3 без поважних причин не проживає у спірній квартирі протягом тривалого часу, і наведені обставини ним не спростовані, доказів поважності непроживання в квартирі чи наявності іншої домовленості між ним і власниками суду не представлено.

З огляду на всі зазначені вище обставини суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

На підставі ст.ст.270, 316, 317, 319, 383, 386, 391, 401, 402, 406 ЦК України, керуючись ст.ст.76, 77, 80, 81, 258, 259, 263, 265, 268, 280-282, 289 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю - задоволити.

Усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого: АДРЕСА_1 , таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 , у зв`язку з припиненням особистого сервітуту.

Припинити право користування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - квартирою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Суддя Грещук Р.П.

Повний текст рішення

складено 06.05.2022 року.