Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Єдиний унікальний номер №943/793/21
Провадження №2/943/173/2022
Буський районний суд Львівської області
в складі: головуючого судді Журибіда Б. М.,
при секретарі Гута О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Буську в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ спільного майна подружжя, -
встановив:
Позивач звернулася в суд з означеним позовом, покликається на те, що з 31 серпня 2002 року перебуває з ОСОБА_2 в шлюбі. На даний час проживають окремо, сімейні стосунки не підтримують, оскільки відповідач перебуває за кордоном. Останній матеріальної допомоги на утримання сім`ї не надає, не цікавиться життям та потребами малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично самоусунувся від виконання покладених на нього батьківських обов`язків. Сторони, за час перебування в шлюбі, придбали об`єкт нерухомого майна - комору, загальною площею 744,2 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстроване за відповідачем, на що позивач дала свою письмову згоду. Загальна вартість об`єкта нерухомого майна - комори, становить 142 448,5 грн. Також, за час перебування в шлюбі сторони придбали автомобіль марки VOLKSWAGEN Transporter, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , чорного кольору, який зареєстрований за відповідачем 04.01.2013, за згодою дружини. На даний час сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, між ними не досягнуто згоди щодо володіння, користування і розпорядження спільно нажитим майном, тому позивач просить визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя комору, загальною площею 744,2 кв.м., та автомобіль марки VOLKSWAGEN Transporter, та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на майно, а саме: 1/2 частину комори, та 1/2 частину автомобіля та покласти на відповідача судові витрати.
В подальшому позивач змінила, зменшила позовні вимоги, просить визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя комору, загальною площею 744,2 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 та автомобіль марки VOLKSWAGEN Transporter, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , чорного кольору. В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за позивачем право власності на 1/2 частину даної комори, судові витрати покласти на відповідача.
Позивач позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та заяві про зменшення позовних вимог, просить такі задоволити, розгляд справи здійснювати без застосування засобів фіксації судового засідання, не заперечує проти винесення заочного рішення.
Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, зокрема поштовими розписками (поштові конверти поверталися на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання»). Відзив на позовну заяву, пояснення, тощо, відповідач не подав.
Враховуючи, що судом неодноразово відкладався розгляд даної справи через неявки відповідача, зважаючи на те, що розгляд справи був призначений завчасно, неявки відповідача є систематичними, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних матеріалів справи, за відсутності відповідача, з постановленням заочного рішення, проти чого позивач не заперечує.
Враховуючи клопотання позивачки, відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, з постановленням заочного рішення, проти чого позивач не заперечує.
Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав.
Відповідно до ч.1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ч.1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
31 серпня 2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів громадського стану, актовий запис № 46, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 .
Свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_3 підтверджується зміна прізвища відповідача з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 ».
За час шлюбу у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво Серія НОМЕР_4 від 24.07.2018, актовий запис № 118)
Судом встановлено, що сторони тривалий час разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують. Відповідач матеріальної допомоги на утримання сім`ї не надає, не цікавиться життям та потребами малолітньої дочки, фактично самоусунувся від виконання покладених на нього батьківських обов`язків.
У період перебування в шлюбі, сторони придбали об`єкт нерухомого майна - комору, загальною площею 744,2 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 .
Отже, відповідачу належить право власності на об`єкт нерухомого майно - комора, загальною площею 744,2 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 - в цілому, загальною вартістю 142 448,5 грн.
Також, за час перебування в шлюбі сторони придбали автомобіль марки VOLKSWAGEN Transporter, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , чорного кольору. Листом Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській області від 29.03.2021 року, підтверджується дата реєстрації транспортного засобу за відповідачем 04.01.2013.
Право власності на вказане вище майно, за взаємною згодою подружжя було зареєстровано за відповідачем.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного кодексу України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст.68 СК України).
Згідно з ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом.
Відповідно до правових позицій ВСУ висловлених у постановах від 30.03.2016 року № 6-2811цс15, від 18.01.2017 року № 6-2565цс16, від 05.07.2017 року № 6- 2405цс16, від 07.06.2017 року № 6-2670цс16, за змістом частини четвертої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.
Згідно із частиною п`ятою цієї статті присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
У разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Відповідачем не подано суду жодних доказів, таких не здобуто і в процесі судового розгляду, що кошти на придбання спірного майна були його особистою приватною власністю.
Обставин, які б спростовували твердження позивача, суд не знаходить, тому кладе їх в основу рішення.
У зв`язку з викладеним, оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до повного задоволення, оскільки вказане вище майно стало спільним сумісним майном в розумінні ч. 1 ст.62 СК України, даний факт не спростовано відповідачем.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційної до розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, тому судові витрати, понесені позивачкою, слід покласти на відповідача.
Керуючись ст. ст. 7, 12, 17, 18, 76, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України, суд
ухвалив :
Позов задоволити повністю.
Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - комору, загальною площею 744,2 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 .
Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - автомобіль марки VOLKSWAGEN Transporter, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , чорного кольору.
В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на 1/2 частину комори, загальною площею 744,2 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , жителя АДРЕСА_1 в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , жительки АДРЕСА_1 судовий збір в розмірі 2333,00 гривень.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя: Б. М. Журибіда