провадження № 22-ц/824/8863/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Жванко О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018р. представник позивача звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 і з урахуванням збільшених позовних вимог просив про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу з червня 2007р. по 14.11.2008р.; визнання спільним майном подружжя сторін наступні об`єкти: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; двоповерховий гаражний бокс № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , автогаражний кооператив «Озерний»; автомобіль «Toyota Highlander», 2011 р.в., об`єм двигуна 3456 куб.см, чорного кольору, номер кузова VIN: НОМЕР_2 , д/н НОМЕР_3 ;автомобіль «Skoda Octavia», 2008 р.в., об`єм двигуна 1595 куб.см., сірого кольору, номер кузова, VIN: НОМЕР_4 , д/н НОМЕР_5 ; визнання за ОСОБА_1 право власності на ѕ частини спільного нерухомого майна подружжя квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з 3-х кімнат, загальною площею 115,90 кв.м., житловою площею 72,40 кв.м; визнання позивача членом автогаражного кооперативу «Озерний», передання їй на праві постійного користування та розпорядження Ѕ частини двоповерхового гаражного боксу № НОМЕР_1 , який знаходиться на території автогаражного кооперативу «Озерний», за адресою: 08132 Київська обл., м. Вишневе, вул.Київська, 1Б; присудити позивачу грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб «Toyota Highlander», 2011 р.в., чорного кольору, номер кузова VIN: НОМЕР_2 , д/н НОМЕР_3 у розмірі 13 150,00 доларів США; транспортний засіб «Skoda Octavia», 2008 р.в., сірого кольору, номер кузова, VIN: НОМЕР_4 , д/н НОМЕР_5 у розмірі 4 250,00 доларів США; присудити грошову компенсацію у розмірі Ѕ частини (грошові кошти) з можливим урахуванням цієї частки при розподілі спільного майна подружжя на користь ОСОБА_1 , які знаходились на банківських рахунках в АТ «УкрСіббанк» в період з 14.11.2008р. по 18.03.2019р. у розмірі 125 529,95 доларів США та 1 925 096,99 грн.; присудити грошову компенсацію у розмірі Ѕ частини майна (грошові кошти) з можливим урахуванням цієї частки при розподілі спільного майна подружжя на користь позивача, які знаходились на банківських рахунках в ПАТ «Родовід Банк» в період шлюбу з 14.11.2008р. по 18.03.2019р. у розмірі 340 966,04 грн.; які знаходились на банківських рахунках в АТ «Ощадбанк» в період шлюбу з 14.11.2008р. по 18.03.2019р. у розмірі 63 835,59 грн.; які знаходились на банківських рахунках в АТ КБ «Приватбанк» в період щлюбу з 14.11.2008р.. по 18.03.2019р. у розмірі 15 000,00 грн.; присудити грошову компенсацію у розмірі Ѕ частини майна (грошові кошти) з можливим урахуванням цієї частки при розподілі спільного майна подружжя на користь позивача, які надавалисть ОСОБА_2 у вигляді позики невідомим стороннім особам з урахуванням відсотків в період шлюбу з 14.11.2008р. по 18.03.2019р. у розмірі : грошові кошти за договором процентної ставки позики № 1 від 10.01.2015р. урозмірі 80 000,00 грн.; грошові кошти за договором процентної ставки № 1 від 15.01.2015р. у розмірі 68 000,00 грн.; грошові кошти за договором позики № 07/04-15 від 07.04.2015р. у розмірі 110 000,00 грн.; грошові кошти за договором позики від 22.05.2015р. у розмірі 75 000,00 грн.; грошові кошти за договором позики від 14.04.2017р. у розмірі 90 000,00 грн.; присудити позивачу грошову компенсацію у розмірі Ѕ частини майна (грошвоі кошти) з можливим урахуванням цієї частки при розподілі спільного майна подружжя на користь ОСОБА_1 згідно договору поставки № 180216/1 на поставку вертикальних та горизонтальних сенсорних систем 42 та 55 від 18.02.2016р. в період шлюбу з 14.11.2008р. по 18.03.2019р. у розмірі 3 835, 00 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що у 2005р. ОСОБА_1 познайомилась з відповідачем та у них виникли відразу взаємні почуття та почали розвиватися відносини направлені на створення сім`ї. У середині 2007р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вирішили створити сім`ю, та в кінці цього ж року почали проживати разом у квартирі племінника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 . Під час спільного проживання у вищевказаній квартирі вже як сім`я сторони вели єдиний спільний побут, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані спільними правами та обов`язками, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Підтвердження спільного проживання однією сім`єю є те, що вже з 2007р. і до реєстрації шлюбу у 2008р., батьки позивача прийняли відповідача, як чоловіка їхньої доньки, та допомагали їм створювати комфортні життєві умови, як безпосередньо у квартирі їхнього проживання так і у взаємовідносинах між ними. У серпні 2008р. позивач завагітніла, 14.11.2008р. між позивачем та відповідачем укладено шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_4 . Зважаючи на вагітність позивача спільною дитиною до офіційної реєстрації шлюбу між позивачем та відповідачем, можна з впевненістю зробити висновок, що дійсні сімейні відносини - проживання однією сім`єю, як подружжя, між позивачем та відповідачем склались на початку 2008р., тому що планування сім`ї в розумінні народження дітей, це для позивача був дуже важливий крок, враховуючи те, що у відповідача від першого шлюбу вже є дорослий син.

Починаючи з 2006р. та під час спільного проживання однією сім`єю з 2007р. до моменту реєстрації шлюбу у 2008р. позивач та відповідач працювали на одному підприємстві - ПрАТ «Київстар». У період спільного проживання сторони дуже хотіли придбати власне житло - квартиру. У січні 2008р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визначилися з місцем, де б хотіли придбати житло. 18.01.2008р. між ОСОБА_5 та ТОВ «ФК «Конгрес Ріал Істейт Фінанси» укладено договір № 16-366/ФБ366 про участь у фонді фінансування будівництва виду А житлового будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_4 . 15.12.2008р. у зв`язку із звершенням будівництва, подружжя в особі відповідача отримали свідоцтво на право власності на квартиру АДРЕСА_5 та складається з трьох кімнат та житлової площі 72,40 кв.м. ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син. Наступного 2010р. подружжя переїхало на постійне місце проживання до вказаної квартири. 19.05.2011р. батьком позивача - ОСОБА_6 придбано двоповерховий гаражний бокс № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , автогаражний кооператив «Озерний» для користування подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому гараж був записаний на нього. У квітні 2011р. для сімейного користування подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було придбано транспортний засіб «Toyota Highlander», 2011 р.в. та «Skoda Octavia», 2008 р.в.

Зазначає, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 була придбана подружжям під час перебування у шлюбних відносинах, а тому є об`єктом сумісної власності. На даний момент у квартирі проживає ОСОБА_1 з малолітнім сином ОСОБА_7 . Квартира має три окремі кімнати, позивач з малолітньою дитиною є різнополими особами та не можуть проживати в одній кімнаті. Вважає, що інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі.

Відповідно до інтернет сервісу «Авториа.юа» вартість автомобіля «Toyota Highlander», 2011 р.в. складає 26 300 доларів США та «Skoda Octavia», 2008 р.в. у розмірі 13 150,00 доларів США, а тому просить стягнути Ѕ вартості вказаних автомобілів.

Позивачем ОСОБА_1 стверрджується, що відповідач ОСОБА_2 таємно від позивача без її відома у період шлюбу з 14.11.2008р. по 18.03.2019р. оформляв банківські депозити і вклади на значні суми та розпоряджався зазначеними коштами на власний розсуд, не ставлячи до відома позивача з якою він на час здійснення цих дій перебував у зареєстрованому шлюбі і проживав однією сім`єю.

Також позивач вказує, що загальна сума грошових коштів, які надались відповідачем ОСОБА_2 у вигляді позик невідомим стороннім фізичним особам з урахуванням відсотків, у період шлюбу з 14.11.2008р. по 18.03.2019р. становить 846 000,00 грн., що підлягає грошовій компенсації у розмірі Ѕ частини майна (грошові кошти) з можливим урахуванням цієї частки при розподілі спільного майна подружжя на користь позивача ОСОБА_1 у розмірі 423 000,00 грн.

Також, відповідач ОСОБА_8 діючи всупереч інтересам сім`ї, без відома та без погодження з дружиною позивачем ОСОБА_1 з якою він на час здійснення цих дій перебував в зареєстрованому шлюбі і проживав однією сім`єю, підписав з невідомою сторонньою фізичною особою ОСОБА_9 , договір поставки № 180216/1 на поставку вертикальних та горизонтальних сенсорних панель кошти у розмірі 7 670,00 доларів США, Зазначені сенсорні системи, ніколи в сім`ї чи в квартирі не використовувались, з чого можна зробити висновок про те, що відповідач купляв дані системи для невідомих сторонніх фізичних осіб, або для використання їх в своїх інтересах про які позивач ніколи і нічого не знала.

28.11.2018р. ОСОБА_2 подав зустрічнй позов в якому просить визнати об`єктом спільної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно: автомобіль «Toyota Highlander», 2011 р.в., об`єм двигуна 3456 куб.см, чорного кольору, номер кузова VIN: НОМЕР_2 , д/н НОМЕР_3 ; автомобіль «Skoda Octavia», 2008 р.в., об`єм двигуна 1595 куб.см., сірого кольору, номер кузова, VIN: НОМЕР_4 , д/н НОМЕР_5 .

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності: Ѕ ідеальну частку автомобіля «Toyota Highlander», 2011 р.в., об`єм двигуна 3456 куб.см, чорного кольору, номер кузова VIN: НОМЕР_2 , д/н НОМЕР_3 ; Ѕ ідеальну частку автомобіля «Skoda Octavia», 2008 р.в., об`єм двигуна 1595 куб.см., сірого кольору, номер кузова, VIN: НОМЕР_4 , д/н НОМЕР_5 .

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності: Ѕ ідеальну частку автомобіля «Toyota Highlander», 2011 р.в., об`єм двигуна 3456 куб.см, чорного кольору, номер кузова VIN: НОМЕР_2 , д/н НОМЕР_3 ; Ѕ ідеальну частку автомобіля «Skoda Octavia», 2008 р.в., об`єм двигуна 1595 куб.см., сірого кольору, номер кузова, VIN: НОМЕР_4 , д/н НОМЕР_5 .

Визнати за ОСОБА_2 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_7 .

В обгрунтування зустрічного позову посилався на те, що 14.11.2008р. між ОСОБА_1 та позивачем за зустрічним позовом було укладено шлюб. З цього часу сторони стали однією сім`єю та почали вести спільний побут, мати взаємні права та обов`язки як чоловік та дружина. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився спільний син - ОСОБА_7 . Сторони проживали спільно з сином до жовтня 2018р. За час шлюбу сторони набули квартиру АДРЕСА_5 ; автомобіль «Toyota Highlander», 2011 р.в., чорного кольору, номер кузова VIN: НОМЕР_2 , д/н НОМЕР_3 ; автомобіль «Skoda Octavia», 2008 р.в., сірого кольору, номер кузова, VIN: НОМЕР_4 .

При цьому зазначає, що 18.01.2008р. на виконання умов договору № 16-366/ФБ366 про участь у фонді фінансування будівництва А , ОСОБА_2 сплатив на користь ТОВ «ФК «Конгрес Ріал Істейт Фінанси» 812 120, 00 грн. 15.09.2008р. позивачем за зустрічним позовом та АТ ХК «Київміськбуд» підписано акт прийому-передачі квартири інвестору. У подальшому між сторонами було укладено шлюб. 15.12.2008р., тобто через один календарний місяць після укладення шлюбу позивач за зустрічним позовом дійсно отримав свідоцтво про право власності на квартиру, однак ОСОБА_7 виплатив повну вартість квартири виключно за рахунок коштів, що належали йому особисто задовго до укладення шлюбу. Починаючи з 01.04.1997р. позивач був офіційно працевлаштований у ПрАТ «Київстар» та починаючи з 01.01.1998р. займав посаду начальника відділу та протягом багатьох років отримував високу заробітну плату. Відповідач за зустрічним позовом не має жодного відношення до придбання квартири, вона не приклала ні фінансової, ні трудової участі для цього. Єдиною обставиною, що пов`язує відповідача за зустрічним позовом із квартирою, є видача свідоцтва про право власності на квартиру через місяць після реєстрації шлюбу. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначає, що між сторонами не існує домовленості щодо поділу автомобілів «Toyota Highlander», 2011 р.в. та «Skoda Octavia», 2008 р.в., а також не існує шлюбного договору, а отже частки сторін в обох автомобілях є рівними. Сторони не досягли згоди щодо поділу спільно нажитого майна. Позивач за зустрічним позовом не погоджується на виплату відповідачу за зустрічним позовом будь-якої компенсації за її частку в автомобілях «Toyota Highlander» та «Skoda Octavia». Коли жодна зі сторін не може запропонувати прийнятний для них обох варіант розподілу спільного майна суд має право здійснити поділ вказаних автомобілів шляхом визнання за кожною стороною відповідної ідеальної частки без реального поділу та залишити обидва автомобілі у спільній частковій власності сторін. Просить задовольнити зустрічний позов. У задоволенні первісного позову просить відмовити.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2022 року позов ОСОБА_1 , яка подана та підписана адвокатом Мазуренком С.С. до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про поділ майна - задоволено частково. Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортні засоби: «Toyota Highlander», VIN: НОМЕР_2 , д/н НОМЕР_3 , транспортний засіб Skoda Octavia, VIN: НОМЕР_4 , д/н НОМЕР_5 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - задоволено. Визнано об`єктом спільної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно: автомобіль «Toyota Highlander», 2011 р.в., об`єм двигуна 3456 куб.см, чорного кольору, номер кузова VIN: НОМЕР_2 , д/н НОМЕР_3 та автомобіль «Skoda Octavia», 2008 р.в., об`єм двигуна 1595 куб.см., сірого кольору, номер кузова, VIN: НОМЕР_4 , д/н НОМЕР_5 .

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 та за ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності за кожним по Ѕ ідеальної частки автомобіля «Toyota Highlander», 2011 р.в., об`єм двигуна 3456 куб.см, чорного кольору, номер кузова VIN: НОМЕР_2 , д/н НОМЕР_3 та Ѕ ідеальної частки автомобіля «Skoda Octavia», 2008 р.в., об`єм двигуна 1595 куб.см., сірого кольору, номер кузова, VIN: НОМЕР_4 , д/н НОМЕР_5 .

Визнано за ОСОБА_2 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_7 .

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, про задоволення її позовнних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем до суду першої інстанції надано належні та допустимі докази щодо спільного сімейного проживання, спільного сімейного побуту, ведення спільного сімейного господарства. Вважає, що позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу розглянута судом першої інстанції виключно в інтересах однієї сторони на підставі свідчень найближчих родичів відповідача, без урахування доводів позивача, пояснень та доказів. Вказує, що судом першої інстанції не досліджено розписану деталізовану розмову відповідача з сином від першого шлюбу ОСОБА_10 про уточнення моменту спільного проживання. Також наголошує, що позивач просила присудити грошову компенсацію у розмірі Ѕ частини від спільного майна. Апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що відповідач займався підприємницькою діяльністю, яка приносила додаткові грошові кошти. В прохальній частині позову позивач вказувала про необхідність визначення та встановлення певних обставин походження грошових коштів та їх обороту, встановлення точної суми на момент подання позову. Окрім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що кошти, набуті в шлюбі не відповідають шлюбним інтересам при їх поділі та мають використовуватися одноособово. Наголошує, що як до укладення шлюбу. Так і під час шлюбу всі кошти позивача використовувалися виключно в інтересах сім`ї для створення сімейного побуту, благополуччя та комфорту. Вважає, що судом першої інстанції упереджено взято до уваги недопустимі докази, надані відповідачем, а саме: копію договору, що не відповідає дійсному договору, який укладався з інвестиційним фондом та копію квитанції з банку на неповну суму від загальної власності квартири, яка, на думку апелянта, не відповідає інструкції НБУ України. Наголошує, що відповідачем не доведено внесення грошових коштів повної вартості квартири одноособово, а довідки про доходи не відповідають дійсності.

Апелянт вважає, що незалучення третьою особою автогаражного кооперативу «Озерний» до участі в справі не дало можливості позивачу довести свої доводи. Окрім того, апелянт наполягає, що оскільки позивач просила припинити її право власності на частку кожного автомобіля та стягнути на свою користь вартість Ѕ частини кожного автомобіля, внесення коштів на депозитний рахунок суду не є необхідним. При цьому посилається на правовий висновок Верховного Суду у справі № 501/2211/18 від 24 березня 2021 року. Поряд з цим вказує, що судом першої інстанції було ухвалено судове рішення в частині поділу автомобіля «Toyota Highlander», 2011 р.в., який на час винесення рішення знаходився у власності іншої особи.

Позивач наголошує, що їй не було відомо про депозитні вклади відповідача та грошові кошти, які знаходилися на рахунках. Вказує, що судом першої інстанції необґрунтовано було відмовлено позивачеві в клопотанні про повторне витребування доказів з банківських установ та, крім того, не були враховані всі банківські рахунки при ухваленні оскаржуваного судового рішення. При цьому наголошує на необхідності застосування правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 20 червня 2018 року в справі № 756/14404 (провадження № 61-24789св18). Вважає, що відповідачем не було надано доказів, що кошти були використані в інтересах сім`ї.

Апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що матеріали справи не містять доказів того, що надані відповідачем кошти у вигляді позики стороннім фізичним особам, були використані в інтересах подружжя або повернуті в сім`ю.

Вважає, що судом першої інстанції не було вирішено позовну вимогу щодо грошової компенсації у розмірі Ѕ частини майна (грошові кошти) з можливим урахуванням цієї частки при розподілі спільного майна подружжя від придбання відповідачем сенсорних систем.

Поряд з цим апелянт звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про наявні юридичні та правові відносини між відповідачем та його представником - Некляєвим Ю.Г. Наголошує, що довіреність була долучена до матеріалів справи лише на першому засіданні по суті 02 грудня 2021 року, що є порушенням норм права згідно п. 4, 5, 6 ст. 62 ЦПК України та є підставою для скасування ухвал суду, постановлених з урахуванням думки представника відповідача - адвоката Некляєва Ю.Г. та відхилення всіх процесуальних документів, поданих ним з початку розгляду справи та по 01 грудня 2021 року.

Поряд з цим, апелянт вважає, що судом першої інстанції було проігноровано поняття спільної власності, порядок набуття та порядок його поділу, не досліджено всі наявні в матеріалах справи докази, які свідчать про набуття власності.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

02 вересня 2022 року до суду надійшли доповнення ОСОБА_1 до апеляційної скарги на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2022 року (т.6, а.с. 212-218), клопотання про дослідження доказів (т.6, а.с. 219-223), клопотання про призначення експертизи з технічного дослідження матеріалів та засобів відео-, звукозапису (т.6, а.с.224-230), клопотання про витребування доказів та заяву про виклик свідків (т.6, а.с.231-234).

Вказані доповнення до апеляційної скарги та клопотання протокольною ухвалою в судовому засіданні 21 листопада 2022 року були залишені апеляційним судом без розгляду, як такі, що подані після закінчення процесуальних строків. Поважних причин пропуску строку для подання вказаних документів судом встановлено не було.

22 вересня 2022 року надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 (т.7, а.с.1-22). Вказаний відзив був направлений засобами поштового зв`язку 12 вересня 2022 року.

У відзиві відповідач за первісним позовом просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

При цьому зазначав, що в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження факту спільного проживання сторін в період із червня 2007 року по 14 листопада 2008 року. Наголошує, що в цей період сторони мали місце проживання за різними адресами, не вели спільний бюджет, не мали спільних прав та обов`язків. Вказує, що усі кошти за придбання спірної квартири були виплачені відповідачем задового до реєстрації шлюбу за рахунок його особистих коштів, а тому спірна квартира не може вважатися їх спільною сумісною власністю. Відповідач звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що на момент виплати відповідачем коштів за Договором про участь в ФФБ у нього була реальна фінансова можливість оплатити вартість спірної квартири. При цьому зазначає, що жодного доказу фінансової або трудової участі позивачки при виплаті за спірну квартиру матеріали справи не містять. Щодо вимог про поділ гаражного боксу вказує, що позивачка особисто є членом АГК «Озерний» починаючи з 2010 року. Жодних доказів того, що позивачка приймала участь в набутті прав на гараж матеріали справи не містять. При цьому відповідач є членом АГК «Озерний» починаючи з 25 березня 2008 року, право користування на гараж набуте відповідачем ще до реєстрації шлюбу. Окрім того, наголошує, що член кооперативу не має права розпоряджатися частиною гаража за відсутності оформленого права власності та за відсутності доказів оплати паю. Відповідач зазначає, що автомобіль Тойота Хайлендер було придбано із залученням особистих коштів відповідача, а автомобіль Шкода Октавіа 2008 року - придбаний за особисті кошти відповідача. При цьому вважає, що позивачкою обрано недопустимий спосіб захисту щодо компенсації за автомобілі, оскільки стягнення на її користь коштів в іноземній валюті в даному випадку не допускається. Також відповідач вважає, що позивачем не спростовано презумпцію спільності інтересів подружжя при розпорядженні коштами в шлюбі та не доведено, що кошти, зняті з банківських рахунків, були витрачені не в інтересах (на шкоду інтересам) сім`ї. Разом з тим, звертає увагу суду на те, що усі виплати за банківськими рахунками відповідача були здійснені, а рахунки закриті до припинення шлюбу. Заперечує щодо застосування в даній справі правових висновків Верховного Суду від 20 червня 2018 року (справа № 756/14404/15-ц). Окрім того, вказує, що всі грошові кошти, надані відповідачем у позику третім особами, були повернуті до 26 липня 2017 року. Після повернення таких коштів, вони були витрачені сторонами на потреби сім`ї під час перебування в шлюбі. При цьому укладення відповідачем договорів позики, на думку відповідача, не вимагало отримання ні письмової ні нотаріально посвідченої згоди позивачки. Щодо компенсації коштів за поставку сенсорних систем зазначає, що позивачкою не надано жодного платіжного документу на підтвердження факту перерахування коштів за договором поставки № 180216/1. Окрім того, наголошує, що згідно умов Додаткової угоди сторони розірвали Договір поставки та підтвердили, що оплата за цим договором не здійснювалась.

У судовому засіданні апелянт просив апеляційну скаргу задовольнити.

Відповідач (за первісним позовом) та його представник просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо позовної вимоги про встановлення факту проживання сторін з червня 2007р. по 14.11.2008 р. однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.11.2008р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб (т.1,ст. 5).

Від даного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с. 6).

Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 20.02.2019р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (т.3, а.с.10).

Позивач на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем до реєстрації шлюбу з 2007р. надала фотокартки проведення спільного часу відпочинку, копії авіаквитку та страхового полісу, придбання дивану, гарні відносини з сином відповідача та сестрою позивача, а також посилалась на те, що вони проживали за адресою: АДРЕСА_3 , де вели єдиний спільний побут.

Однак, апеляційний суд зауважує, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, придбання дивану, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Також судом першої інстанції у судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_3 (племінника ОСОБА_2 ), який суду показав, що дав свою квартиру відповідачу у користування у грудні 2007р. Приходив декілька разів у гості, ОСОБА_2 жив сам у квартирі. Бачив ОСОБА_12 до весілля декілька разів, вони зустрічалися, але не жили разом. У квартирі жінку не бачив та не було жіночих речей.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_13 родич ОСОБА_8 вказав, що знає його з шести річного віку. Знає, що він працював у Київстарі на посаді керівника. З 2007р. проживав у квартирі його сина в АДРЕСА_8 , проживав сам без будь-якої жінки. З позивачем познайомився після їх весілля, через 1-2 місяці.

Допитаний в судовому засіданні син відповідача - ОСОБА_10 суду показав, що батько проживав у квартирі по АДРЕСА_8 . Він приїздив до нього та інколи залишався проживати в нього. З ОСОБА_1 познайомився на відпочинку в липні 2008р. у Євпаторії. 07.08.2018р. батько віддав йому автомобіль, коштів не платив. ОСОБА_12 знала про те, що йому батько віддав автомобіль.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту проживання сторін з червня 2007р. по 14.11.2008 р. однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що надані до суду нотаріально посвідченні заяви зі сторони позивача та відповідача щодо проживання сторін суд не приймає до уваги, оскільки нотаріус посвідчує підпис на заяві, а не обставини, які необхідно було підтвердити чи спростувати стороні. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що стороною позивача не доведено, що вона з відповідачем постійно спільно проживали до укладення шлюбу, мали спільний бюджет, харчування, мали спільні витрати на купівлю майна спільного користування, брали участь в утриманні житла, ремонті, тобто відсутнє підтвердження реальності сімейних відносин. Також суд не прийняв до уваги факт на який вказувала позивачка, що доказом проживання однією сім`єю є те, що вона завагітніла до реєстрації шлюбу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19 (провадження № 61-5155св20) дійшов правого висновку про те, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) вказувала на те, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Слід зазначити, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Отже, встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі№522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Разом із цим положеннями ЦПК України визначено, що є доказами у цивільній справі, зокрема доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (частини перша, друга статті 76 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване рішення суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в силу положень статей 89, 367 ЦПК України всебічно, повно та об`єктивно надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, й дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у період з червня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 . Суд обґрунтовано визнав, що надані позивачем докази не є належними та достатніми, а тому не підтверджують факту ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо у цей період.

Посилання позивача на факт її вагітності до укладення шлюбу також був обґрунтовано відхилений судом першої нстанції, оскільки сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (див. постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17 (провадження № 61-46210св18).

Довід апелянта щодо недослідження судом першої інстанції розписаної деталізованої розмови відповідача з сином від першого шлюбу ОСОБА_10 про уточнення моменту спільного проживання апеляційний суд оцінює критично, зважаючи на те, що вказаний доказ, не є належним та допустимим доказом проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Так, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16 та в постанові Верховного Суду 23 вересня 2021 року по справі № 204/6931/20 (провадження № 61-13801св21).

В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц).

За таких обставин суд першої інстанції мотивовано відмовив у встановленні факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з червня 2007 року по 14 листопада 2008 року у зв`язку з недоведеністю вказаної позовної вимоги.

Щодо позовної вимоги про визнання квартири АДРЕСА_5 , спільним майном подружжя.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 15.12.2008р. квартира АДРЕСА_5 складається з трьох кімнат, жилою площею 72,4 кв.м, загальною площею 115,90 кв.м належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (т.1,а.с.33).

З матеріалів справи вбачається, що 18.01.2008 р. між ТОВ «ФК «Конгрес Ріал Істейт Фінанси» та ОСОБА_2 було укладено договір № 16-366/ФБ366 про участь у фонді фінансування будівництва виду А житлового будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_9 (т.1, а.с.75).

Відповідно до квитанції № 442240 від 18.01.2008р. ОСОБА_2 за вищевказаним договором було здійснено проплату на суму 812 120, 00 грн. (т.1, а.с.82).

Відповідно до акту прийому-передачі квартири 15.09.2008р. АТ ХК «Київміськбуд» побудував та передає, а інвестор ( ОСОБА_2 ) сплатив 100% вартості та приймає квартиру АДРЕСА_5 (т. 1, а.с. 83).

Відповідно до листа від 03.09.2018р. № 107-26/6166 Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 13.03.2009 р. по теперішній час (т.1, а.с.224).

Відповідно до звіту про оцінку майна від 25.08.2020р. оціночна ринкова вартість об`єкта оцінки квартири загальною площею 115,9 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 складає 2 866 118,00 грн. (т.4, а.с.214-230).

Відповідно до звіту про незалежну оцінку об`єкта 3-х кімнатної квартири загальною площею 115,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 станом на 06.01.2019р. ринкова вартість складає 3 390 641,00 грн. (т.5, а.с.63-86).

Відповідно до висновку експерта № 02/01-2021р. за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 03.02.2021р. на замовлення ОСОБА_2 дійсна (ринкова) вартість вказаної квартири з урахуванням проведених у ній поліпшень (внутріщнього оздоблення ремонту) складає 3 230 528,00 грн. та без урахування проведених у ній поліпшень (внутрішнього оздоблення ремонту) складає 2 455 996,00 грн. (т.5, а.с.174-216).

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання вказаної квартири спільним майном подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що договір № 16-366/ФБ366 про участь у фонді фінансування будівництва виду А житлового будинку та кошти на придбання квартири за адресою АДРЕСА_1 були внесені відповідачем ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 . Окрім того, суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання позивача, що надана відповідачем квитанція № 442240 від 18.01.2008р. не відповідає вимогам Інструкції про касові операції в банках України, оскільки згідно акту прийому-передачі квартири інвестору від 15.09.2008р. інвестор (відповідач) сплатив 100% вартості квартири та прийняв вищевказану квартиру, тобто не спростовує того факту, що кошти були внесені на придбання квартири. Отже, сама по собі реєстрація права власності після укладення шлюбу сторін не свідчить про те, що квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі та є спільним майном подружжя.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісно власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною четвертою статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

У постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

За змістом ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Із роз`яснень викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України, «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як було встановлено судом, відповідно до акту прийому-передачі квартири від 15.09.2008р. (до укладення шлюбу) АТ ХК «Київміськбуд» побудував та передає, а інвестор ( ОСОБА_2 ) сплатив 100% вартості та приймає квартиру АДРЕСА_5 (т. 1,а.с. 83).

Отже, вказаним актом підтверджується виконання відповідачем умов договіру № 16-366/ФБ366, що є належним доказом набуття відповідачем спірної квартири (майнових прав на неї) до шлюбу, а відтак спростовується презумпція спільності майна подружжя, незважаючи на здійснення державної реєстрації права власності на спірну квартиру після реєстрації шлюбу.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 20 травня 2022 року по справі № 161/16015/20 (провадження № 61-13656св21).

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Викладені правові висновки відображені в постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року по справі № 522/4104/16-ц (провадження № 61-4123св21).

Разом з тим, відповідно до положень частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Згідно із вказаною нормою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Верховний Суд неодноразово, зокрема в постанові від 06 липня 2022 року по справі № 128/2269/20 (провадження № 61-1119св2) наголошував на тому, що, надаючи оцінку поданим сторонами доказам, суди повинні оцінювати кожний доказ окремо, а потім надавати оцінку сукупності доказів у їх співвідношенні. При цьому суд має з`ясовувати як належність та допустимість доказів за формою та їх відношенням до правовідносин між сторонами, так і за їх змістом.

За таких обставин, посилання позивача на те, що копія квитанції з банку на неповну суму від загальної власності квартири, не відповідає інструкції НБУ України були вірно оцінені судом першої інстанції як такі, що спростовуються вищезазначеним актом прийому-передачі квартири. Жодного належного та допустимого доказу на підтвердження доводів апелянта щодо відсутності такої господарського операції або вчинення іншої, на іншу суму або в інший період суду надано не було.

Доводи апелянта щодо того, що копія договору інвестування не відповідає дійсному договору, який укладався з інвестиційним фондом апеляційний суд відхиляє, як таий, що не ґрунтується на належних та достатніх доказах.

Визначаючи право спільної сумісної власності, суд встановлює як факт набуття майна під час шлюбу, так і те, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Таким чином, головними критеріями поділу майна будуть час його набуття та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 р. у справі №6- 2641цс15 та у рішенні від 24 січня 2020 р. у справі №546/912/16-ц.

Щодо доводів апеляційної скарги про недоведеність внесення грошових коштів повної вартості квартири одноособово відповідачем, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що позивачем не доведено ступінь трудової та (або) фінансової участі в утриманні спірного майна, зроблених поліпшеннях тощо.

Поряд з цим, доводи про невідповідність дійсності довідок про доходи відповідача є припущеннями апелянта та не підтверджуються (спростовуються) жодними належними доказами.

А відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання квартири АДРЕСА_5 спільним майном подружжя та вірно вважав, що позовні вимоги ОСОБА_2 , про визнання особистої власності на квартиру АДРЕСА_7 підлягають задоволенню.

Також, враховуючи, що позовна вимога про визнання за ОСОБА_1 ѕ частини спільного нерухомого майна подружжя, тобто збільшення її частки є похідною від позовної вимоги про визнання квартири АДРЕСА_5 спільним майном подружжя, суд першої інстанції, вірно відмовив у її задоволенні.

Щодо позовної вимоги про поділ автомобілів «Toyota Highlander», 2011 р.в., VIN: НОМЕР_2 , д/н НОМЕР_3 та «Skoda Octavia», 2008 р.в., VIN: НОМЕР_4 , д/н НОМЕР_5 .

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 21.04.2015р. придбав автомобіль марки «Toyota Highlander», 2011 р.в, д/н НОМЕР_6 (т.1, а.с.36).

Також, 28.04.2017р. було придбано автомобіль марки «Skoda Octavia», 2008 р.в., д/н НОМЕР_5 (т.1, а.с.37).

Відповідно до довідки начальника ТСЦ № 8041 повідомлено, що згідно даних автоматизованої інформації системи МВС, транспортний засіб «Skoda Octavia», д/н НОМЕР_7 не належить та не перебував у власності гр. ОСОБА_2 (т.1, а.с 98.)

Не прийнявши вказану довідку до уваги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2 належить автомобіль «Skoda Octavia», 2008 р.в., д/н НОМЕР_5 , а не д/н НОМЕР_7 .

Як вбачається із матеріалів справи автомобіль марки «Skoda Octavia», д/н НОМЕР_7 належить ОСОБА_10 - сину відповідача (т.1, а.с. 97).

Із довідки Регіонального сервісного центру в м. Києві вбачається, що автомобіль «Skoda Octavia», 2008 р.в., VIN: НОМЕР_4 , д/н НОМЕР_5 ., а також додатково проінформовано, що у період часу з 29.04.2011 по 21.04.2015р. вказаному громадянину належав транспортний засіб «Toyota Highlander», 2011 р.в., VIN: НОМЕР_2 (т.1, а.с.239).

Згідно даних автоматизованої інформаційної системи МВС, станом на 25.10.2018 транспортний засіб «Toyota Highlander», 2011 р.в., VIN: НОМЕР_2 , належить на праві власності ОСОБА_10 (т.1, а.с.240).

07.08.2019р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу «Toyota Highlander», 2011 р.в., VIN: НОМЕР_2 , д/н НОМЕР_3 (т.5, а.с. 105-106).

Відповідно до листа Регіонального сервісного центру в м.Києві від 04.04.2019р. № 31/26-199оз повідомлено, що транспортний засіб «Toyota Highlander», 2011 р.в., VIN: НОМЕР_2 , д/н НОМЕР_3 , 07.08.2018р. був переєстрований на нового власника ОСОБА_10 та належить йому по теперішній час. Також станом на 04.04.2019р. за ОСОБА_2 зареєстрований «Skoda Octavia», 2008 р.в., VIN: НОМЕР_4 , д/н НОМЕР_5 . (т.2, а.с.175).

Відповідно до звіту про незалежну оцінку автомобіля «Toyota Highlander», 2011 р.в., VIN: НОМЕР_2 , д/н НОМЕР_3 станом на 25.08.2020р. ринкова (оціночна) вартість вказаного автомобіля складає 562 400,00 грн. (т.4, а.с.231-250).

Відповідно до звіту про незалежну оцінку автомобіля Skoda Octavia», 2008 р.в., номер кузова, VIN: НОМЕР_4 , д/н НОМЕР_5 , станом на 25.08.2020р. ринкова (оціночна) вартість вказаного автомобіля складає 209 400, 00 грн. (т.5, а.с.5- 27).

Відповідно до звіту про незалежну оцінку автомобіля «Toyota Highlander», 2011 р.в., VIN: НОМЕР_2 , д/н НОМЕР_3 станом на 07.08.2018р. ринкова (оціночна) вартість вказаного автомобіля складає 585 645,00 грн. (т.5, а.с.134-143).

Визнаючи вказані транспортні засоби спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що автомобілі «Toyota Highlander», 2011 р.в., VIN: НОМЕР_2 , д/н НОМЕР_3 та «Skoda Octavia», 2008 р.в., VIN: НОМЕР_4 , д/н НОМЕР_5 були придбані у шлюбі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на те, що конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 статті 71 СК України).

Вирішуючи позовні вимоги апелянта в ці й частині суд першої інстанції виходив з того, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Ч. 2 ст. 364 ЦК України визначено, що якщо виділ в натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, зокрема, у разі неподільності речі (відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Натомість, у пункті 25 постанови від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного суду України роз`яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Отже, статтею 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Як вбачається з матеріалів справи, ні позивачка ні відповідач не здійснили попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

А відтак, враховуючи, що спірні транспортні засоби не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд першої інстанції дійшов висновку про визнаня ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишив майно у їх спільній частковій власності.

Переглядаючи справу в цій частині апеляційний суд, з урахуванням правових висновків викладених у постановах Верховного Суду: від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616 св 18); від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18); від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19 (провадження № 61-21084 св 19), де визначено, що у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації частково погоджується з доводами апеляційної скарги.

Поряд з цим, апеляційний суд зауважує, що застосування у даній справі інших правових висновків не призвело до ухвалення незаконного судового рішення по суті спору в цій частині щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення грошової компенсації, виходячи з такого.

Зі змісту уточненої позовної заяви вбачається, що позивач за первісним позовом просила стягнути на свою користь грошову компенсацію за належну їй частину спірних автомобілів у вигляді 13 150 дол. США та 4 250 дол. США. Протягом розгляду справи судом першої інстанції позовні вимоги в цій частині не уточнювала та не змінювала.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Такі висновки, зокрема, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18.

Отже, враховуючи наведені норми матеріального права, колегія суддів вважає, що стягнення грошової компенсації при поділі майна подружжя у іноземній валюті без погодження сторонами такого виду зобов`язань суперечить нормам законодавства, що регулюють такі правовідносини.

За таких обставин, колегія суддів розцінює критично вимоги апеляційної скарги щодо стягнення компенсації за автомобілі визначені у гривні, оскільки таких позовних вимог у суді першої інстанції позивачем за первісним позовом не заявлялося, а зміна позовних вимог на стадії апеляційного перегляду справи не допускається.

Щодо позовної вимоги про визнання позивача членом автогаражного кооперативу «Озерний», передання їй на праві постійного користування та розпорядження Ѕ частини двоповерхового гаражного боксу № НОМЕР_1 , який знаходиться на території автогаражного кооперативу «Озерний», за адресою: 08132 Київська обл., м. Вишневе, вул.Київська, 1Б.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.11.018р. головою правління АГК «Озерний № 1049 було видано довідку ОСОБА_2 про те, що він дійсно володіє на праві постійного користування гаражним боксом № НОМЕР_1 в АГК «Озерний», що розташований на земельній ділянці в межах АГК «Озерний». Станом на 20.11.2018р. право власності на даний гаражний бокс не оформлене, внески сплачені повністю на 20.11.2018р. заборгованість відсутня (т.1, а.с. 99).

В свою чергу ОСОБА_1 надано довідку № 593 від 13.08.2018р. головою правління відповідно до якої ОСОБА_2 - її чоловік володіє на праві постійного користування з 19.05.2011р. гаражним боксом № НОМЕР_1 в АДРЕСА_10 , який розташований на земельній ділянці площею 26,6 кв.м. в межах АГК «Озерний» загальною площею 4,7 га (т.1, а.с.232).

Із нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_6 (батька позивача) від 30.03.2019р. вбачається, що він повністю розуміючи значення своїх дій та без будь-якого тиску зі сторони, відповідно до власного волевиявлення, цією заявою підтвердив ОСОБА_15 та усім заінтересованим у тому особам, що ним 19.05.2011р. передано грошову суму у розмірі 172 000,00 грн., що за домовленістю між сторонами є еквівалентом суми 21 500 доларів США в рахунок подальшого оформлення договору купівлі-продажу гаражу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_9 , гараж № НОМЕР_1 (т.1, а.с.234).

Дружина ОСОБА_6 - ОСОБА_16 надала згоду на передачу коштів та купівлю гаражного боксу (т.1,а.с.235).

Відповідно до довідки АГК «Озерний» від 20.05.2011р. № 33 ОСОБА_2 , проживаючий за адресою АДРЕСА_11 , який є власником гаражу № НОМЕР_1 є членом АГК «Озерний» на підставі рішення Києво-Святошинського РВК № 311 від 11.05.1994року про відвід земельної ділянки для будівництва АГК «Озерний» площею 4,7 га та на підставі рішення АГК від 25.03.2008р. про прийняття в члени кооперативу та надання в користування земельної ділянки площею 26 кв.м (т.2, а.с.62).

Як вбачається із листа № 27.01/1 від 27.01.2021р. ОСОБА_2 був прийнятий в члени АГК «Озерний» на підставі рішення АГК «Озерний» від 25.03.2008р. та отримав у користування земельну ділянку площею 26 кв.м. під будівництво гаражного боксу. На вказаній ділянці розташований гаражний бокс № НОМЕР_1 . З моменту прийняття ОСОБА_2 в члени кооперативу, він своєчасно сплачує внески. У розпорядженні відсутні будь-які документи або дані про оформлення технічного паспорту на гаражний бокс № НОМЕР_1 , право приватної власності на даний об`єкт не оформлено.

ОСОБА_1 в 2010р. була прийнята в члени АГК «Озерний» на підставі рішення АГК «Озерний» та отримала у користування земельну ділянку площею 24 кв.м. під будівництво гаражного боксу. На вказаній ділянці розташований гаражний бокс № НОМЕР_8 . Починаючи з 2010р. ОСОБА_1 сплачує членські внески на правах члена кооперативу за користування гаражним боксом № НОМЕР_8 . Має станом на 27.10.2021р. заборгованість зі сплати членських внесків у розмірі 4 000,00 грн. (т. 5, а.с. 170).

Отже матеріали справи не містять та судом першої інстанції не встановлено коли гаражний бокс було побудовано, оскільки відповідач був прийнятий в члени кооперативу 25.03.2008р. та отримав у користування земельну ділянку площею 26 кв.м. під будівництво гаражного боксу (до укладення шлюбу).

Відмовляючи в задоволенні даної позовної вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що доказів того, що спірний гараж № НОМЕР_1 , який знаходиться в гаражному кооперативі АГК «Озерний», було придбано сторонами в період шлюбу або внесений ними пай за гараж, тобто що це нерухоме майно є спільною сумісною власністю, суду не надано. Окрім того, судом взято до уваги, що ОСОБА_1 з 2010 р. вже є членом АГК «Озерний».

При цьому суд першої інстанції вірно застосував положення Закону України «Про кооперацію».

Так, згідно ст. 11 вказаногоЗакону вступ до кооперативу здійснюється на підставі письмової заяви. Особа, яка подала заяву про вступ до кооперативу, вносить вступний внесок і пай у порядку та розмірах, визначених його статутом. Рішення правління чи голови кооперативу про прийняття до кооперативу підлягає затвердженню загальними зборами його членів. Порядок прийняття такого рішення та його затвердження визначається статутом кооперативу.

Відповідно до ч.1,2 вказаного Закону пай кожного члена кооперативу формується за рахунок разового внеску або часток протягом певного періоду. Майнові внески оцінюються у грошовій формі. Розмір паю члена кооперативу залежить від фактичного його внеску до пайового фонду. Паї, в тому числі резервного і спеціального фондів, є персоніфікованими і у сумі визначають загальну частку кожного члена кооперативу у майні кооперативу.

Судом першої інстанції вірно не взято до уваги заяву ОСОБА_17 батька - позивача, оскільки вказана заява за своєю правовою природою не може бути ототожнена з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, та не свідчить про придбання такого майна.

Таким чином позивачем не надано жодних належних та достатніх доказів, які б були підставою для задоволення позовної вимоги про передання їй на праві постійного користування та розпорядження Ѕ частини двоповерхового гаражного боксу № НОМЕР_1 , який знаходиться на території автогаражного кооперативу «Озерний», за адресою: 08132 Київська обл., м. Вишневе, вул.Київська, 1Б.

Вимога позивача про визнання її членом автогаражного кооперативу «Озерний» суперечить факту прийняття її в члени АГК «Озерний» в 2010 році, а отже така позовна вимога є безпідставною.

Крім того, апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в цій частині, вважає, що посилання позивача на те, що ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні двоповерховим гаражним боксом № НОМЕР_1 є припущеннями, які не ґрунтуються на жодних належних та достатніх доказах.

Доводи апелянта про те, що незалучення третьою особою автогаражного кооперативу «Озерний» до участі в справі не дало можливості позивачу довести свої доводи, апеляційним судом оцінюються критично, оскільки пояснення представника автогаражного кооперативу «Озерний» не можуть бути належними доказами того, що спірний гараж № НОМЕР_1 , який знаходиться в гаражному кооперативі АГК «Озерний», було набуто сторонами в період шлюбу або внесений ними пай за гараж, за відсутності будь яких інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували ці обставини.

Щодо позовної вимоги про присудження грошової компенсації у розмірі Ѕ частини (грошові кошти) з можливим урахуванням цієї частки при розподілі спільного майна подружжя на користь ОСОБА_1 , які знаходились на банківських рахунках та були надані відповідачем в позику.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.08.2014р. було укладено між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 договір банківського вкладу (депозиту) з правилами № 9400 USD сума вкладу складає 25 000,00 доларів США, строк зберігання вкладу з 29.08.2014р. до 31.08.2015р. (дата повернення) (т. 3, а.с.11-12).

Між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 було укладено 29.08.2014р. договір банківського вкладу (депозиту) з правилами № 9401 USD, сума вкладу складає 25 000,00 доларів США, строк зберігання вкладу з 29.08.2014р. до 31.08.2015р. (дата повернення) (т. 3, а.с.13-14).

31.08.2015р. було укладено між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 договір банківського вкладу (депозиту) з правилами № 9402 USD сума вкладу складає 25 000,00 доларів США, строк зберігання вкладу з 31.08.2015р. до 30.11.2015р. (дата повернення) (т. 3, а.с.15).

Також, 28.08.2015р. ОСОБА_2 підписано договір-анкета про відкриття та комплексне розрахунково-касове обслуговування банківських рахунків фізичної особами № НОМЕР_9 (т.3, а.с.16).

Відповідно до п.2.1.1.1, 2.1.1.2 відкрито карткові рахунки, що використовуються за режимом поточного рахунку , картковий рахунок № НОМЕР_10 у національній валюті України та № НОМЕР_11 у доларах США (т.3, а.с.16).

Також судом встановлено, що вказані карткові рахунки на підставі заяви було закрито (т.3, а.с.17-18)

24.07.2015р. підписано договір-анкета № 6252 UАН про відкриття банківського карткового рахунку та обслуговування платіжної картки (т.3 , а.с.19).

ОСОБА_2 було видано 18.01.2016р. - 354.29 доларів США, що еквівалентно 8 638,64 грн. та 22.01.2016р. - 291,24 доларів США, що еквівалентно 7 141,71 грн. (т.3 , а.с.20).

Відповідно п.1.1 до додаткової угоди № 1 до договору № ДРГ.299.ДВ+12-2056/12-2009 від 21.12.2009р. про строковий банківський вклад «Довіра+» в п.2.4 вказаного договору про строковий банківський вклад «Довіра+» слова «виплачуються вкладнику за його вимогою окремо від суми Вкладу» замінити словами «виплачуються вкладнику окремо від суми вкладу шляхом безготівкового перерахування на картковий рахунок вкладника № НОМЕР_12 , відкритий у АТ «Родовід Банк», МФО 321712» (т.3, а.с.930.

Кошти у розмірі 126 025,00 грн. були зараховані на депозитний рахунок згідно договору № ДРГ.299.ДВ+12-2056/12-2009 (т.3, а.с.94).

Відповідно до довідки від 05.05.2011р. номер договору № ДРГ.299.ДВ+12-2056/12-2009, дата початку договору 23.12.2010р. в підтвердження наявності заборгованості ПАТ «Родовід Банк» оригінал (дублікат) відповідного договору банківського рахунку (вкладу) передано до ВАТ «Ощадбанк» (т.3, а.с.95).

21.12.2009р. між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_2 укладено договір на відкриття та обслуговування карткового рахунку № РР.UКRVСLАD.002-72330-11-2009, відповідно до якого було відкрито НОМЕР_13 в гривнях та додатковий КР № 196 в доларах США (т.3, а.с.98-99).

Відповідно до довідки від 05.05.2011р. номер договору № № РР.UКRVСLАD.002-72330-11-2009, дата початку договору 21.12.2009р. в підтвердження наявності заборгованості ПАТ «Родовід Банк» оригінал (дублікат) відповідного договору банківського рахунку (вкладу) передано до ВАТ «Ощадбанк» (т.3, а.с.100).

12.01.2011р. . між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір № ДРГ.299.ОЩ03-3426/01-2011 про строковий банківський вклад «Ощадний» на строковий депозитний рахунок № НОМЕР_14 грошові кошти у сумі 70 000,00 грн. строком на три місяці та зобов`язується повернути вкладникові суму вкладу 12.04.2011р. (т.3, а.с.102-103).

12.01.2011р. між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір № ПРГ.299.ПРР-386/01-2011 про відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичних осіб резидентів, банк відкрив поточний рахунок № НОМЕР_15 в гривнях (т.3, а.с.104).

Відповідно до довідки від 05.05.2011р. номер договору № ПРГ.299.ПРР-386/01-2011, дата початку договору 12.01.2011р., номер особового рахунку № НОМЕР_15 в підтвердження наявності заборгованості ПАТ «Родовід Банк» оригінал (дублікат) відповідного договору банківського рахунку (вкладу) передано до ВАТ «Ощадбанк» (т.3, а.с.106).

Відповідно до виписок з особового рахунку 06.05.2011р. рахунки в Ощадний банк України було закрито (т.3, а.с.107, 109).

Відповідно до відповіді АТ «УкрСиббанк» від 18.12.2019р. № 57-3/14/20 станом на 20.07.2018р. залишок коштів на рахунку № НОМЕР_16 (єдиний відкритий рахунок) залишок коштів відсутній та всі рахунки на ім`я ОСОБА_2 були закриті до 20.07.2018р. Станом на 20.02.2019р. відсутні відкриті рахунки на ім`я ОСОБА_2 (т.2, а.с.217).

Відповідно до довідки ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 13.04.2020р. сума депозитного рахунку ОСОБА_2 становить 30 000,00 грн. (т.4,а.с.25).

Згідно ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України).

Так, в постанові Верховного Суду від 19.05.2022 року у справі № 203/284/17, висвітлена наступна позиція: «якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби».

Апеляційний суд погоджується в висновком суду першої інстанції про недоведеність посилань позивача на те, що грошові кошти, які перебували на рахунках, знімались відповідачем без відома ОСОБА_1 та були використані (під час шлюбу) не в інтересах сім`ї.

Поряд з цим, колегія суддів також погоджується з висновокм суду першої інстанції про недоведеність ОСОБА_1 факту неповернення коштів за договорами позики під час перебування у шлюбі. Та також позивач жодними доказами не довела, що такі кошти були використані відповідачем не на користь сім`ї.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про розподіл грошових коштів.

У доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 також зазначала про те, що судом першої інстанції не було вирішено позовну вимогу про присудження позивачу грошової компенсації у розмірі Ѕ частини майна (грошвоі кошти) з можливим урахуванням цієї частки при розподілі спільного майна подружжя на користь ОСОБА_1 згідно договору поставки № 180216/1 на поставку вертикальних та горизонтальних сенсорних систем 42 та 55 від 18.02.2016р. в період шлюбу з 14.11.2008р. по 18.03.2019р. у розмірі 3 835, 00 доларів США.

Однак, апеляційний суд бере до уваги, що в матеріалах справи міститься копія Додаткової угоди №1 від 22 лютого 2016 року до Договору поставки № 180216/1 (далі-Додаткова угода) (т.5, а.с.168).

Так, зі змісту п. 1 вказаної Додаткової угоди ОСОБА_9 та ОСОБА_2 домовилися розірвати договір поставки № 180216/1 з моменту підписання цієї Додаткової угоди № 1. Відповідно до п. 3 вказаної Додаткової угоди підписанням цієї Додаткової угоди №1 сторони підтверджують, що Постачальник не передавав, а Покупець не оплачував товари, передбачені Специфікацією до договору поставки № 180216/1.

Таким чином, договір поставки № 180216/1 було розірвано 22 лютого 2016 року та, окрім того, відсутній факт передання коштів за цим договором, а відтак, позовна вимога ОСОБА_1 про присудження позивачу грошової компенсації у розмірі Ѕ частини майна (грошвоі кошти) з можливим урахуванням цієї частки при розподілі спільного майна подружжя на користь ОСОБА_1 згідно договору поставки № 180216/1 задоволенню не підлягає.

Посиланя апелянта на те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про наявні юридичні та правові відносини між відповідачем та його представником - ОСОБА_18 з початку розгляду справи та по 01 грудня 2021 року спростовуються матеріалами справи.

Так, згідно зі змістом протоколу судового засідання від 16 квітня 2019 року в підготовчому судовому засіданні головуючим суддею було встановлено особу представника відповідача - ОСОБА_18 і допущено його до участі у розгляді справи (т.1, а.с. 119), що свідчить про наявність у представника відповідних повноважень.

Крім того, 01 жовня 2019 року у підготовчому судовому засіданні приймали участь особисто позивачка та її представник ОСОБА_19 , які жодних заперечень з приводу відсутності (неналежності) у представника відповідача ОСОБА_18 повноважень не надавали.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За таких обставин, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог за первісним позовом та про задоволення зустрічного позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Отже, доводи апеляційної скарги колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому, судове рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова