Справа № 450/1701/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/1037/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів:Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.

Секретар Салата Я.І.

З участю: представника позивача-адвоката Мацієвської І.В., представника відповідача ОСОБА_1 -адвоката Шубака М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу № 450/1701/15цза апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном та повернення майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в :

16 липня 2015 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою в спосіб зобов`язання відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 звільнити таку від насаджень та повернути власникам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Незаконно зайнята земельна ділянка із кадастровим номером :01:005:0450, площею 0,3001 га знаходиться у селі Сокільники Пустомитівського району Львівської області, а також вирішити питання судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовують тим, що їм на праві спільної часткової власності належить земельна ділянка кадастровий номер :01:005:0450 площею 0,3001 га у кварталі житлової забудови «На льоні» в с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області, яку позивачі набули у власність на підставі договору купівлі продажу.

На момент укладення договору купівлі продажу від 29 жовтня 2013 року земельна ділянка була вільна від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб та мала цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби.

Позивачі, маючи намір побудувати на земельній ділянці житловий будинок, протягом 2014 року займались розробленням документації щодо зміни цільового призначення земельної ділянки та для городництва таку не використовували. Проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки затверджений рішенням Сокільницької сільської ради № 644 від 27.12.2014 року. Стверджують, що вони не змогли розпочати будь-які роботи на власній земельній ділянці, навіть поставити огорожу, оскільки, в березні 2015 року з`ясували, що 2/3 цієї ділянки перебувають у фактичному користуванні відповідачів у справі, які без будь - яких правових підстав, у відсутність згоди власників земельної ділянки, посадили город на належній позивачам земельній ділянці та категорично заперечують проти її повернення власникам, поводять себе агресивно та фізично перешкоджають позивачам у здійсненні буд-яких робіт. Вказані обставини змусили позивачів звернутися за захистом своїх майнових прав до суду.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 квітня 2022 року у позові відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є безпідставним та незаконним. Стверджує, що він і ОСОБА_3 є добросовісними набувачами спірної земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу ще в 2013 році. Вважає, що відповідач ОСОБА_1 безпідставно користується спірною земельною ділянкою, чим чинить перешкоди у користуванні такою. Доказами, що підтверджують чинення перешкод позивач вважає подані позивачкою позови про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки за якими двічі накладався арешт на земельну ділянку.

Просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким позовні вимоги задоволити.

На виконання вимог ст.360 ЦПК України відзив на апеляційну скаргу відповідачами не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Судом встановлено такі обставини.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками (на праві спільної часткової власності) земельної ділянки площею 0,3001 га, кадастровий номер :01:005:0450, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області, що стверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексні номери витягів 35650507, 35650285, сформованими 30.03.2015 року (а.с.7,8).

Право власності на земельну ділянку позивачі набули на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки укладеного 29.10.2013 року , реєстровий №1487.

Відповідачі користуються земельною ділянкою для ведення підсобного господарства площею 0,20 га на підставі рішення виконавчого комітету Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 03.03.1998 року «Про надання земельної ділянки для ведення підсобного господарства» (а.с.48) Правомірне користування зазначеною земельною ділянкою підтверджено також рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 листопада 2015 року, яке залишено без змін постовою апеляційного суду Львівської області від 04 жовтня 2016 року та постановою Верховного Суду від 09 лютого 2018 року (а.с.55-57, 154-160) .

З пояснень сторін встановлено , що дані земельні ділянки розташовані поряд.

Звертаючись з позовом позивачі стверджують, що відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 створюються перешкоди у користуванні належною їм земельною ділянкою, оскільки за твердженням позивачів 2/3 частини їх земельної ділянки перебуває у фактичному користуванні відповідачів, які посадили город на вказаній земельній ділянці та категорично заперечують проти повернення земельної ділянки власникам, поводять себе агресивно та фізично перешкоджають власникам використовувати земельну ділянку.

Як докази, які підтверджують позовні вимоги позивачами надано копії відповідей Пустомитівського районного відділу ГУ МВС України у Львівській області від 24.06.2015 року №6256 та від 24.06.2015 року №6257 за їх зверненнями до правоохоронних органів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що всупереч вимог ст.81 ЦПК України, позивачі не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин можливого порушеного відповідачами їх права володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою. Долучені до матеріалів позовної заяви копії листів Пустомитівського районного відділу ГУ МВС України у Львівській області від 24.06.2015 року №6256 та від 24.06.2015 року №6257 не є належними та достатніми доказами створення позивачам перешкод у користуванні належною їх земельною ділянкою відповідачами у справі.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

До способів захисту цивільних прав та інтересів віднесено припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення (пункти 3 та 4 частини другої статті 16 ЦК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Разом з тим, відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Розглядаючи даний спір суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачі не подали жодних належних та достовірних доказів, як підтверджують , що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 чинять їм перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,3001 га, кадастровий номер :01:005:0450, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області шляхом незаконного зайняття ними земельної ділянки.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що належними і достовірними доказами у даній справі є акти обстеження земельної ділянки, складені комісією органу місцевого самоврядування, фотодокази , відеодокази, покази свідків, висновки експертів, однак таких позивачами не надано.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що доказами чинення перешкод є звернення позивачів до органів поліції щодо неправомірних дій відповідачів та подані відповідачами позови про оскарження рішень органу місцевого самоврядування, які стосуються земельної ділянки позивачів та договору купівлі-продажу є безпідставними, оскільки такі не містять інформації щодо предмету доказування у даній справі, зокрема про те, що відповідачі зайняли 2/3 земельної ділянки позивачів у зв`язку з чим останній не може розпочати будівництво та встановити огорожу.

До матеріалів справи не долучено жодної технічної документації щодо розташування та площ спірних земельних ділянок земельних ділянок, актів встановлення їх меж в натурі.

Аргументи апеляційної скарги про те, що на земельну ділянку позивачів накладено арешт є недоведеними, оскілки в матеріалах справи відсутні процесуальні документи, які підтверджують зазначене.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, судом правильно встановлено фактичні обставини справи, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384,389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк