Справа № 466/9689/17 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/811/4613/21 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Івасюти М.В.;

адвоката Мартиневича О.А. представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 11 квітня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (в подальшому «Банк»), правонаступником якого є ОСОБА_1 , звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

На обґрунтування позову Банк посилався на таке. 28 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (далі ВАТ «Універсал Банк», банк), правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 011-2926/840-0902 на загальну суму 146 100 доларів США з терміном повернення кредиту до 10 вересня 2032 року. На забезпечення виконання зобов`язань відповідачки за кредитним договором 28 грудня 2007 року між Банком та ОСОБА_3 укладений договір поруки № 011-2926/840-840/0902-Р/1, за умовами якого ОСОБА_3 зобов`язується перед Банком відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх зобов`язань, що виникли за кредитним договором від 28 грудня 2007 року № 011-2926/840-0902. Також з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_2 та Банком укладений договір іпотеки від 28 грудня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу (далі приватний нотаріус) Сиротяком М.Р. 31 березня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 укладений додатковий договір б/н до договору іпотеки від 28 грудня 2007 року, посвідчений приватним Сиротяком М.Р. 07 квітня 2010 року між Банком та ОСОБА_2 укладений договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 28 грудня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Сиротяком М. Р. Відповідно до договору іпотеки та додаткового договору до договору іпотеки іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з п`яти кімнат, загальною площею 148,3 кв. м.

ОСОБА_2 належним чином не виконувала умови договору, внаслідок чого виникла заборгованість. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24 червня 2011 року у справі № 2-260/11 за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2007 року № 011-2926/840-0902 у розмірі 151 588, 26 доларів США, що в еквіваленті становить 1 203 413 грн. 72 коп.

Оскільки заборгованість за кредитним договором не погашена, а вимоги Банку не виконані, ПАТ «Універсал Банк» просило звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, шляхом продажу предмета іпотеки на електронних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною 1 645 000 грн. у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 28 грудня 2007 року № 011-2926/840-0902.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2018 року позов задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Універсал Банк» за кредитним договором від 28 грудня 2007 року № 011-2926/840-0902 у сумі 159 700, 36 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 75,70 кв. м, яка складається з двох кімнат житловою площею 39,80 кв.м.та кухні, що належить ОСОБА_2 на праві власності, шляхом продажу предмета іпотеки на електронних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною для реалізації, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на цей вид майна на момент реалізації предмета іпотеки. У решті вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором не виконано, а заборгованість за кредитним договором у повному обсязі не погашена, то наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів. Суд виходив з того, що за висновком про вартість майна від 24 листопада 2017 року, а саме квартири

АДРЕСА_1 , вона складається з п`яти кімнат, житловою площею 91,7 кв.м. та кухні, загальною площею 148,3 кв.м., а згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки, виданою Приватним підприємством «Управляюча компанія «Рідний дім Топольна», ця квартира має загальну площу 75,70 кв. м і складається з двох кімнат площею 39,80 кв. м, кухні 14,20 кв. м. Тому початкову ціну для реалізації необхідно визначити на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на цей вид майна на момент реалізації предмета іпотеки (том 1, а.с. 96-97).

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2018 року в апеляційному порядку оскаржила відповідачка ОСОБА_2 .

Апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Стверджує, що «відповідач погашала відповідну заборгованість перед ПАТ «Універсал Банк» за кредитним договором № …, а тому сума в 159 700, 36 доларів США, яку вказує банк у позовній заяві, є незаконною».

Звертає увагу на те, що ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05.03.2012 року встановлено, що ще 12.10.2010 року Банк направив ОСОБА_2 вимогу щодо погашення заборгованості за кредитним договором, а відтак вважає, що «кредитний договір № … припинив свою дію з дати направлення Відповідачу вимоги про дострокове погашення кредиту», а відтак «у кредитора відсутні підстави для стягнення відсотків після дати направлення вимоги про дострокове повернення кредиту».

Вважає, що суд, звернувши стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на електронних торгах без зазначення початкової ціни продажу, порушив вимоги статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

Вважає, що квартира, яка є предметом іпотеки, підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а відтак вважає, що звернення стягнення на цю квартиру під час дії згаданого Закону є неможливим.

Також вважає, що «внаслідок неналежного повідомлення ОСОБА_2 про розгляд даної справи у суді першої інстанції, Відповідач була позбавлена можливості подати заяву про застосування строків позовної давності», а тому вважає, що «така заява може бути розглянута судом апеляційної інстанції» (том 1, а.с. 151-155).

Справа розглядалась судами неодноразово.

Постановою Львівського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2018 року змінено та викладено абзац другий резолютивної частини рішення у іншій редакції (том 2, а.с. 32-42).

Додатковою постановою Львівського апеляційного суду від 11 грудня 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у загальному розмірі 26 735 грн. 90 коп.

Однак, постановою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року постанову Львівського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 2, а.с. 128-134).

На стадії нового розгляду справи судом апеляційної інстанції адвокатом Мартиневичем О.А., представником ОСОБА_1 , було подано до суду Клопотання про витребування доказів, а саме: матеріалів кримінальної справи № 466/3297/15к за звинуваченням ОСОБА_2 (відповідачки) у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 388 КК України (том 2, а.с. 182-184), яку судом апеляційної інстанції і було витребувано зі суду першої інстанції для огляду в суді апеляційної інстанції в ході нового розгляду даної цивільної справи (том 2, а.с. 202).

Будучи своєчасно (31 травня 2022 року) належним чином повідомленими про новий апеляційний розгляд справи 25 липня 2022 року (том 2, а.с. 190-199), апелянт (відповідачка) ОСОБА_2 та її представник, адвокат Барнич В.М., в судове засідання не з`явилися.

Апелянт (відповідачка) ОСОБА_2 про причини своєї неявки суд апеляційної інстанції взагалі не повідомила.

Представник апелянта, адвокат Барнич В.М., в день судового засідання (25.07.2022 року) подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, покликаючись на те, що він «перебуває у Збройних Силах України» (том 2, а.с. 203-204).

Справа знаходиться з провадженні судів з грудня 2017 року, тобто майже 5 (п`ять) років, а оскаржуване рішення судом першої інстанції було ухваленим 11 квітня 2018 року, тобто більше, ніж 4 (чотири) роки тому.

Відтак, у сторони відповідача було більш, ніж достатньо, часу для подання до суду доказів в обґрунтування доводів апеляційної скарги, а явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

За наведених обставин в їх сукупності колегія суддів вважає можливим апеляційний розгляд справи за відсутності сторони апелянта на підставі наявних у матеріалах справи даних та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційної скарги зі сторони адвоката Мартиневича О.А., представника ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також оглянувши в судовому засіданні матеріали кримінальної справи № 466/3297/15к за звинуваченням ОСОБА_2 (відповідачки/апелянта) у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 388 КК України (том 2, а.с. 182-184), колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Одночасно, постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів, оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає частково.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого був ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_2 28.12.2007 року було укладено Кредитний договір №011-2926/840-0902 на загальну суму 146 100, 00 доларів США з терміном повернення кредиту до 10.09.2032 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором між ВАТ «Універсал Банк» та громадянкою ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 011-2926/840-840/0902-Р/1 від 28.12.2007 року, за умовами якого, ОСОБА_3 зобов`язується перед ВАТ «Універсал Банк» відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх зобов`язань, що виникли за кредитним договором № 011-2926/840-0902 від 28.12.2007 року в повному обсязі як існуючих, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Одночасно, з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за Кредитним договором № 011-2926/840-0902 від 28.12.2007, було укладено між ОСОБА_2 - іпотекодавець та банком договір іпотеки від 28 грудня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком М.Р. За умовами договору іпотеки, іпотекодавць забезпечує вимоги іпотекодержателя, що випливають за кредитним договором № 011-2926/840-0902 від 28.12.2007 року.

Згідно договору іпотеки та додаткового договору до договору іпотеки, а саме п.1.2, іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з п`яти кімнат, житловою площею 91,7 кв.м, та кухні, загальна площа квартири становить 148, 3 кв.м.

Оскільки відповідачем по справі належним чином не виконувались обов`язки щодо повернення кредиту, ПАТ «Універсал Банк» звернувся в суд з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором із позичальника та поручителя до суду.

24 червня 2011 року Сихівським районним судом м. Львова ухвалено рішення у справі № 2-260/11 за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 011-2926/840-0902 від 28.12.2007 року, яким стягнуто заборгованості в розмірі 151 588 доларів США 26 центів, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку 1 203 413 грн. 72 коп.

05 березня 2012 року ухвалою Апеляційного суду Львівської області рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 червня 2011 року залишено без змін і таке набрало законної сили.

Судом також встановлено, що рішення суду щодо стягнення заборгованості за кредитним договором не виконано, а заборгованість за кредитним договором в повному обсязі не погашена.

Статтею 575 Цивільного кодексу України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання та є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).

Частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно зі статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина четверта статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено (в редакції, яка діяла на момент ухвалення рішення судом першої інстанції), що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі №902/492/17 (провадження № 12-52гс18) зазначено, що «положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. За наведеними вище положеннями законодавства іпотекодержатель (заставодержатель) має право задовольнити всі свої забезпечені заставою чи іпотекою вимоги до боржника за рахунок майнового поручителя у розмірі вартості фактичної реалізації предмета майнової поруки, що здійснюється в порядку, передбаченому законодавством (якщо інше не передбачено договором або законом). Отже, виражений у грошовій формі розмір зобов`язання майнового поручителя визначається виходячи із дійсних на відповідний момент зобов`язань боржника, які існують за основним зобов`язанням (кредитним договором), з урахуванням обсягу забезпечення за умовами забезпечувального договору. Оцінка предмета забезпечення (майна) сторонами на момент укладення договору не впливає на обсяг забезпечених вимог у разі звернення стягнення на предмет забезпечення».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №235/3619/15-ц (провадження № 14-11цс18) також зазначено, що «виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася. З урахуванням наведеного, Велика Палата Верхового Суду дійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії, лише незазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень».

Законом України від 3 липня 2018 року № 2478-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», який введений в дію з 04 лютого 2019 року, частину першу статті 39 Закону України «Про іпотеку» викладено в такій редакції: "У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, за умови подання будь-якою із сторін клопотання про необхідність визначення такої ціни (крім реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах)", також після частини першої цієї статті доповнено новою частиною такого змісту: "У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій".

Згідно із Кодексом України з процедур банкрутства, який введено в дію 21 жовтня 2019 року, абзац сьомий частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» (початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, за умови подання будь-якою із сторін клопотання про необхідність визначення такої ціни (крім реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) - виключено.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги про незазначення в рішенні суду першої інстанції початкової ціни продажу предмета іпотеки, колегією суддів відхиляються, оскільки не впливають на правильність вирішення даного спору по суті. При цьому колегія суддів враховує, що на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, законодавство про іпотеку не містить вимоги про зазначення в рішенні суду про звернення стягнення на предмет іпотеки початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».

У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Аналогічна правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 564/2199/15-ц, на яку посилається відповідач у поданій ним апеляційній скарзі, та яка безпідставно не була врахована судом першої інстанції, який погодився з можливістю нараховувати відсотки та штрафні санкції після ухвалення рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У зв`язку із цим, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги у цій частині, та приходить до висновку про те, що підлягає сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки сума відповідно до рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 червня 2011 року.

Що стосується мотивів апеляційної скарги про те, що позивач втратив можливість нарахування відсотків та штрафних санкцій не після ухвалення рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, а з моменту направлення вимоги про дострокове погашення боргу у жовтні 2010 року, такі колегія суддів відхиляє. Як вбачається з рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 червня 2011 року та ухвали Апеляційного суду Львівської області від 05 березня 2012 року, якою вказане рішення залишено без змін, розрахунок заборгованості за кредитним договором здійснено станом на 26 листопада 2010 року, і такий не відрізняється від вимоги про погашення заборгованості від 12 жовтня 2010 року.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції до спірних правовідносин не застосовано Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки предмет іпотеки підпадає під дію цього Закону, що має своїм наслідком неможливість звернення стягнення на нього, з таких підстав.

У підпункті 1 пункту 1 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Відповідачем під час розгляду справи не доведено, що спірна квартира, яка була предметом іпотеки, використовувалася як місце постійного проживання позичальника (іпотекодавця), а тому підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що також підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописку, з якою убачається, що у квартирі, яка є предметом іпотеки іпотекодавець (відповідач) не проживає і не зареєстрована.

Як вбачається з договору іпотеки від 28 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком М.Р., та додаткового договору до договору іпотеки, а саме п.1.2, іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 . Квартира складається з п`яти кімнат, житловою площею 91, 7 кв.м, та кухні, загальна площа квартири становить 148, 3 кв.м.

З матеріалів кримінальної справи № 466/3297/15-к вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 вчинила незаконні дії щодо квартири АДРЕСА_1 загальною площею 148, 3 кв.м, переданої нею в іпотеку позивачу, які містили склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 388 КК України, а саме незаконно здійснила поділ квартири на дві окремі квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 , площами, відповідно, 75,7 кв.м. та 75,9 кв.м. Після цього квартира АДРЕСА_2 була відповідачкою безоплатно відчужена своїй доньці ОСОБА_4 за договором дарування від 27.12.2011 року.

Отже, відповідно до умов договору іпотеки предметом іпотеки є квартира площею 148.3 кв.м., яка не підпадає під дію мораторію, введеного Законом України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а зменшення її площі до 75.7 кв.м. внаслідок скоєння відповідачкою кримінального правопорушення не може бути взято судом до уваги.

Крім того, станом на час нового розгляду справи апеляційним судом Закон України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втратив свою чинність на підставі п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 1381-IX від 13 квітня 2021 року.

Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем позовної давності та про застосування наслідків її спливу на стадії апеляційного розгляду, колегії суддів такі також відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У постанові Верховного Суду від 18.08.2021 року у справі № 201/15310/16 зроблено висновок про те, що слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому до вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки та поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо). Тлумачення статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки.

З матеріалів кримінальної справи № 466/3297/15-к вбачається, що підсудна ОСОБА_2 , яка вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 388 КК України, а саме незаконно здійснила поділ квартири, що є предметом іпотеки, на дві окремі квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 , площами, відповідно, 75,7 кв.м. і 75,9 кв.м. та одну з цих квартир подарувала ОСОБА_4 , в суді повністю визнала свою вину та не заперечувала проти закриття кримінального провадження щодо неї у зв`язку із закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності.

З урахуванням згоди підсудної ОСОБА_2 кримінальне провадження щодо неї було закрито ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 22.09.2015 року, а тому колегія суддів приходить до висновку, що визнавши 22.09.2015 року свою вину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 388 КК України, яке полягало у незаконній зміні площі квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки, ОСОБА_2 тим самим визнала існування іпотеки. Отже, відповідно до ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки перервався 22.09.2015 року і з цієї дати його перебіг розпочався знову. Позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Львова з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки 07.12.2017 року, тобто - в межах позовної давності.

Крім того, колегія суддів приходить до висновку про те, що не залежно від наявності чи відсутності факту пропуску позивачем строку позовної давності, заява відповідачки ОСОБА_2 про застосування позовної давності не підлягає розгляду на стадії апеляційного розгляду справи з наступних підстав.

У пунктах 71 та 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) зроблено висновок про те, що «створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції».

З матеріалів справи вбачається, що направлені відповідачу ОСОБА_2 за зареєстрованою адресою проживання судові повістки-повідомлення про призначені судові засідання на 27 грудня 2017 року (т. 1, а. с. 61), 31 січня 2018 року (т. 1, а. с. 65), 05 березня 2018 року (т. 1, а. с. 78) повернулися до суду першої інстанції із зазначенням причин невручення «у зв`язку із закінченням терміну зберігання», що не свідчить про виконання судом обов`язку із належного повідомлення учасника справи про дату та час її судового розгляду. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази повідомлення ОСОБА_2 про призначене судове засідання на 11 квітня 2018 року, у якому було ухвалено заочне рішення, що є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у справі.

За таких обставин відповідачка ОСОБА_2 і звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 11 липня 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 11.04.2018 року у справі за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без задоволення.

Відповідно до ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено наявність в їх сукупності двох обставин:

- відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин;

- докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, докази, що свідчать про пропуск позивачем строку позовної давності, слід вважати доказами, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, так як такими доказами обгрунтовується окрема і самостійна підстава для відмови в позові при підставності позову по суті позовних вимог.

Отже, на виконання вимог ст. 288 ЦПК України, в заяві про перегляд заочного рішення відповідачка ОСОБА_2 вправі і повинна була подати суду докази на обгрунтування наявного на її думку пропуску строку позовної давності як на підставу перегляду заочного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11.04.2018 року.

Однак, в заяві про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 11 квітня 2018 року (том 1 а. с. 10-106) посилання на такі докази відсутнє, як і відсутня сама заява відповідача про застосування позовної давності, що є підставою для відмови у розгляді заяви ОСОБА_2 про застосування позовної давності апеляційним судом. Такий виснвок колегії суддів повністю узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18), на який посилається і сама відповідачка у своїй апеляційній скарзі.

За вищенаведених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково і оскаржуване рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши абзац другий його резолютивної частини у новій редакції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 частковозадовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 11 квітня 2018 року змінити, виклавши абзац другий його резолютивної частини у наступній редакції:

«В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» (, МФО 322001, р/р НОМЕР_1 у ПАТ «Універсал Банк», юридична адреса: 04114, м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19), правонаступником якого є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , прож. АДРЕСА_3 , за Кредитним договором № 011-2926/840-0902 від 28 грудня 2007 року в сумі 151 588,26 доларів США (сто п`ятдесят одна тисяча п`ятсот вісімдесят вісім доларів 26 центів США ), з яких: 144 074,09 доларів США заборгованість по тілу кредиту та 7 514, 17 доларів США заборгованість по відсотках за користування кредитом, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 75,70 кв. м, яка складається з 2-х кімнат, житловою площею 39, 80 кв.м. та кухні, що належить ОСОБА_2 на праві власності, шляхом продажу предмету іпотеки на електронних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за ціною, що визначається при примусовому виконанні рішення на рівні не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій».

У решті заочне рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 11 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 02 серпня 2022 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.