Справа № 183/5161/19
№ 2/183/204/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2022 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д.І.,

з секретарем судового засідання Пономаренко О.О.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про звільнення від сплати аліментів на утримання дитини за певний період, стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, зменшення розміру аліментів на утримання дитини,

в с т а н о в и в :

21 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про звільнення від сплати аліментів на утримання дитини за певний період, стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, зменшення розміру аліментів на утримання дитини.

Ухвалою суду від 10 вересня 2019 року відкрите провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

17 жовтня 2019 року відповідач ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по аліментам на утримання дитини, стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання дитини.

Ухвалою суду від 06 лютого 2020 року зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по аліментам на утримання дитини, стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання дитини прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про звільнення від сплати аліменти на утримання дитини, стягнення грошових коштів, зменшення розміру аліментів на утримання дитини, справо об`єднані в одне провадження.

28 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з відзивом на зустрічну позовну заяву.

10 червня 2020 року відповідач ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом у новій редакції до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по аліментам на утримання дитини, стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання дитини.

Ухвалою суду від 01 квітня 2021 року закрите підготовче провадження у справі, судом призначений розгляд справи по суті.

Ухвалою суду від 21 жовтня 2022 рокузустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по аліментам на утримання дитини, стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання дитини - залишений без розгляду.

Таким чином, судом розглядатися позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про звільнення від сплати аліментів на утримання дитини за певний період, стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, зменшення розміру аліментів на утримання дитини.

На обґрунтування ОСОБА_1 посилався на те, що 29 вересня 2001 року Відділом державної реєстрації актів громадянського стану Новомосковського міського управління юстиції у Дніпропетровській області зареєстрований шлюб між ним і ОСОБА_4 , актовий запис № 327.

Він та відповідачка є батьками дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.11.2006 року йому належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 , в зазначеній квартирі були зареєстровані він, відповідачка та їх дитина.

29 листопада 2006 року він подарував ОСОБА_4 1/2 частину вищезазначеної квартири.

Приблизно з березня 2012 року сімейні стосунки між ним та відповідачкою були припинені, він став проживати у будинку своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2 .

Дитина залишилася проживати разом з матір`ю - ОСОБА_4 .

На підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.02.2012 року з нього, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 стягуються аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу).

Згідно до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.03.2015 р. шлюб між ним та відповідачкою ОСОБА_4 було розірвано.

Позивач ОСОБА_1 зазначив, що до кінця 2016 року він сплачував аліменти на утримання дитини на користь матері, але приблизно з 31 грудня 2016 року відповідачка ОСОБА_4 виїхала до Польщі, залишивши дитину у нього, тобто, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 став проживати разом з батьком - ОСОБА_1 .

Після повернення ОСОБА_4 з-за кордону, остання зареєструвала шлюб з іншим чоловіком, народила дитину - ОСОБА_6 та у зв`язку з утворенням іншої родини самоусунулася від виховання свого сина, перестала приїздити до нього, піклуватися про сина, не приймала участі у його вихованні.

Позивач зазначив у позовній заяві, що дитина спілкувалася з матір`ю виключно по телефону, приблизно один раз на місяць син залишався ночувати за місцем мешкання матері, але, весь цей час ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживав разом з батьком, перебував на його утриманні.

У період з кінця 2016 року по 01.08.2019 року син проживав разом з ним, у будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначений факт підтверджується довідками квартального комітету, актами квартального комітету, актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, зазначений факт можуть підтвердити також свідки.

Позивач ОСОБА_1 також посилався в позові на те, що у період проживання житини разом з ним, він все одно продовжував сплачувати аліменти, оскільки відповідачка постійно шантажувала та погрожувала, що забере дитину.

Він неодноразово звертався до ОСОБА_4 з вимогою про відмову від отримання аліментів, оскільки дитина проживає з ним, проте, ОСОБА_4 продовжувала отримувати аліменти, витрачала зазначені кошти на власні потреби, лише інколи купувала дитини речі.

ОСОБА_1 зазначив, що 30.05.2018 року він звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на утримання сина, 23.06.2018 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області винесено судовий наказ про стягнення з ОСОБА_4 на його користь аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини заробітку (доходів).

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.09.2018 року судовий наказ було скасовано за нововиявленими обставинами.

За період проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком, а саме, з 01.01.2017 по 01.08.2019 р. було нараховані суми аліментів на утримання сина у розмірі: 2017 р. - 16 583,82 грн.; 2018 р. - 19 198,50 грн.; 2019 р. - 12 346,00 грн.

Позивач ОСОБА_1 посилається також на те, що за зазначений період з нього незаконно відраховано аліменти у розмірі 8 426,00 грн. ( за 2017 р. - 6 126,00 грн.; за 2018 р. - 2 300,00 грн.)

Оскільки він мав заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 5 426,65 грн. та ОСОБА_4 незаконно отримала 8 426,00 грн., остання повинна сплатити різницю у розмірі 2 999,35 грн., у зв`язку з тим, що дитина проживала разом з ним.

Позивач ОСОБА_1 також у позові зазначає, що з 01.08.2019 року дитина проживає разом з відповідачкою ОСОБА_4 .

З аналізу ст.ст. 179-181 СК України вбачається, що аліменти підлягають використанню на утримання дитини, а тому, припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає суми аліментів на дитину, у такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів.

Позивач ОСОБА_1 в позові також посилався на те, що він має на утриманні іншу дитину - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; дружину, з якою не перебуває у шлюбі - ОСОБА_8 , яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною; дитину своєї дружини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також, він періодично допомагає матеріально своїй матері ОСОБА_10 , яка є пенсіонеркою і розміру її пенсії не вистачає навіть на харчування. Вся родина у кількості 5 чоловік проживає у будинку за адресою: за адресою: АДРЕСА_2 та повністю перебуває на його утриманні.

Зазначені обставини, у відповідності до норм ст. 192 СК України є підставою для зменшення розміру аліментів, які стягуються на утримання дитини.

Враховуючи наведене, у позовній заяві ОСОБА_1 , посилаючись на вимоги ст.ст. 179, 180, 181, 192 197 СК України, ст. ч.4 ст. 223 ЦК України, просив суд:

-звільнити його, ОСОБА_1 від сплати заборгованості по аліментам за період:

-з січня 2017 року по грудень 2017 р. включно у розмірі 16 583,82 грн., з яких: січень - 1204,73 грн.; лютий - 1204,73 грн.; березень - 1204,73 грн.; квітень - 1363,18 грн.; червень - 1363,18 грн.; липень - 1419,28 грн.; серпень - 1419,28 грн.; вересень - 1419,28 грн.; жовтень - 1540,75 грн.; листопад - 1540,75 грн.; грудень - 1540,75 грн.

-з січня 2018 року по грудень 2018 р. включно у розмірі 19 198,50 грн. з яких: січень - 1487,25 грн.; лютий - 1479,25 грн.; березень - 1479,25 грн.; квітень - 1580,75 грн.; червень - 1580,75 грн.; липень - 1669,75 грн.; серпень - 1669,75 грн.; вересень - 1669,75 грн.; жовтень - 1669,75 грн.; листопад - 1669,75 грн.; грудень - 1669,75 грн.

-з січня 2019 року по липень 2019 р. включно у розмірі 12 346,00 грн. з яких: січень - 1669,75 грн.; лютий - 1729,50 грн.; березень - 1729,50 грн.; квітень - 1729,50 грн.; червень - 1829,25 грн.; липень - 1829,25 грн.

-стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2 999,35 грн.;

-зменшити розмір аліментів, які стягуються за рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.02.2012 року у справі за № 0427/4629/12 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1/4 частини заробітку (доходів) до 1/6 частини заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В судовому засідання позивач ОСОБА_1 підтримав позов у повному обсязі, посилався на підстави звернення до суду, викладені у позовній заяві, просив суд задовольнити вимоги, посилаючись на те, що мати дитини ОСОБА_4 виїздила до Польщі, у зв`язку з чим, у період з 31.12.2016 року по 01.08.2019 року дитина проживала разом з ним, перебувала на його повному утриманні, тому, за зазначений період часу він повинен бути звільнений від сплати аліментів. На його утримання перебуває ще одна дитина - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з чим, розмір аліментів на користь відповідачки ОСОБА_4 на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 повинен бути зменшеним до 1/6 частини заробітку (доходів) щомісячно.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала позов у повному обсязі, посилалася на підстави звернення до суду, викладені у позовній заяві, просила суд задовольнити вимоги, зазначивши, що є всі підстави для застосування судом приписів ст.ст. ст.ст. 179, 180, 181, 192 197 СК України, ст. ч.4 ст. 223 ЦК України та звільнення позивача від сплати аліментів за певний період, стягнення з відповідачки на користь позивача суми аліментів, яка остання отримувала безпідставно, а також, зменшення розміру аліментів на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до 1/6 частини заробітку (доходів) позивача щомісячно.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 позов визнала частково, зазначила, що не заперечує проти зменшення розміру аліментів на утримання дитини, в той же час, позов у частині стягнення суми аліментів, отриманих ОСОБА_4 та звільнення від сплати аліментів у період з 31.12.2016 року по 01.08.2019 року не визнає, оскільки ОСОБА_4 не виїздила до Польщі, дитини не проживала з батьком у зазначений період часу. Неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 постійно проживав з матір`ю, перебував на її утриманні, за домовленістю між батьками, дитина відвідувала батька, інколи ночувала за місцем його мешкання.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засідання показала, що з 2012 року проживає однією сім`єю, без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , вони мешкають в будинку батьків останнього, за адресою: АДРЕСА_2 . Вона та ОСОБА_1 є батьками дитини - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Їй відомо. що ОСОБА_1 сплачує на користь колишньої дружини ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З 31.12.2016 року до 01.08.2019 року ОСОБА_11 2007 р.н. проживав разом з батьком ОСОБА_1 , це було бажання дитини. ОСОБА_4 не заперечувала проти того, що дитина проживає разом з батьком. З 01.08.2019 року ОСОБА_11 2007 р.н. проживає разом з матір`ю, дитина приїздить до батька під час свят, у вихідні та канікули.

Неповнолітній ОСОБА_5 , допитаний у якості свідка у присутності батька зазначив, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є його батьками. Після розірвання шлюбу між батьками він проживав разом з матір`ю - ОСОБА_4 31 .12.2016 року він приїхав до батька на Новий Рік та вирішив залишитися жити з ним, оскільки його не влаштовувало відношення матері до нього, він особисто повідомив матір про ці обставини. Він перевіз до батька свої речі, проживав з батьком до серпня 2019 року, після чого став проживати з матір`ю. Йому відомо, що його мати ОСОБА_4 у 2017 році виїздила до Польщі, була відсутня 2-3 місяці.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показала, що вона є подругою ОСОБА_4 . Їй відомо, що ОСОБА_4 перебувала в шлюбі з ОСОБА_1 , в наступному шлюб між ними було розірвано, подружжя має спільного сина - ОСОБА_5 , 2007 р.н. Після розірвання шлюбу, дитина залишилася проживати з матір`ю, вона може підтвердити те, що ОСОБА_4 у період з 2016 року по 2019 рік не виїздила з м. Новомосковська та її неповнолітній син проживав разом з нею. Їй відомо, що ОСОБА_11 , 2007 р.н. постійно відвідує батька, влітку їздив з бабусею на відпочинок на море.

Заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, пояснення свідків, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд доходить до нижченаведеного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_13 є батьками дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

У відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2012 року (справа № 0427/4629/12) з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_13 стягуються аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, рішення суду набрало законної сили 06 серпня 2012 року.

Рішенням суду від 27 липня 2012 року (справа № 0427/4629/12) встановлено, що дитина проживає разом з матір`ю, знаходиться на її утриманні.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів на утримання дитини, які стягуються за нього рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.02.2012 року у справі за № 0427/4629/12, суд приходить до наступного.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 має на утриманні іншу дитину - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Таким чином, після ухвалення 27 липня 2012 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області рішення у справі (справа № 0427/4629/12) про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у ОСОБА_1 , як платника аліментів, змінився сімейний стан, а саме, у нього народилася ще одна дитина - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ч.1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі № 6-143цс13, з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

За змістом ст. 180 СК України, обов`язок надавати утримання неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років, покладається на батьків.

Відповідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Також аналогічні рекомендації з цих підстав викладені у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Згідно п. 23 Пленум Верховного Суду України у постанові №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначив, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

При цьому, з аналізу статті 192 СК України й наданих Пленумом Верховного Суду України роз`яснень вбачається, що зміна розміру аліментів є правом, а не обов`язком суду, тобто суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю або частково) або відмовити в задоволенні позову.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки статті 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", стаття 183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", стаття 184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі").

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13.

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів, суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

У розумінні статті 81 ЦПК України та наведених вище норм СК України мається на увазі необхідність саме ініціатору позову доводити обставини змін в його особистому житті, зокрема у матеріальному становищі, сімейному стані, здоров`я або ж вказати на інші випадки, що виникли після винесення судового рішення або досягнення домовленості між батьками про способи виконання своїх обов`язків щодо дітей, що можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів.

Відповідно ч.1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 та ч. 8 ст. 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно ст. ст. 7, 155 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 у цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, а тому суд приходить до переконання, що необхідно зменшити розмір аліментів, які стягуються за рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.02.2012 року у справі за № 0427/4629/12 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1/4 частини заробітку (доходів) до 1/6 частини заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у випадку зміни розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 щодо звільнення його від сплати заборгованості по аліментам за період з січня 2017 року по липень 2019 р. включно у зв`язку з проживанням з ним дитини, суд приходить до нижченаведеного.

Згідно частини 2 статті 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Як зазначалося вище, у позовній заяві ОСОБА_1 посилався на те, що з кінця 2016 року по 01.08.2019 року син проживав разом з ним, у будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначені обставини підтвердили свідки: ОСОБА_8 та неповнолітній ОСОБА_11 2007 р.н., також наведені обставини підтверджуються довідками квартального комітету, актами квартального комітету, актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, які досліджені судом.

В той же час, сторонами не заперечувалося, що після розірвання шлюбу, за їх взаємною згодою, місце проживання дитини було визначено з матір`ю - ОСОБА_4 .

Згідно до ст.ст.180,181 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Враховуючи наведене, право на стягнення аліментів виникає у того з батьків, з ким проживає дитина.

У відповідності до ст. 160 СК України, 1. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. 2. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. 3. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

На підставі ст. 161 СК України, 1. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Крім того, статтею 141 СК України визначено, що 1. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. 2. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 157 СК України, 1. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. 2. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. 3. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 4. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.

Статтею 15 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

У відповідності до ст. 158 СК України, 1. За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. 2. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно приписів ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Як зазначалося вище, у відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2012 року (справа № 0427/4629/12) встановлено, що дитина проживає разом з матір`ю, знаходиться на її утриманні.

Позивач ОСОБА_1 не звертався до органів опіки та піклування з питанням визначення місця проживання дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - разом з батьком.

Само по собі перебування дитини за місцем проживання платника аліментів не звільняє останнього від обов`язку сплачувати аліменти на утримання дитини, стягнуті у відповідності до рішення суду, оскільки платник аліментів, як батько, має право на підтримання з дитиною регулярних особистих стосунків і прямих контактів, він має право участь у вихованні дитини, має право спілкуватися з нею, у тому числі - за місцем свого проживання.

Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 17.06.2020 року справа № 158/1638/18, провадження № 61-7692св19, відповідно до якої, батьком не доведено, що основне місце проживання дітей з ним, а мировою угодою сторони визначили місце проживання з матір`ю, а також врахувавши те, що законом не передбачено право на стягнення аліментів тим із батьків, з яким не проживають діти, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову. Доводи касаційної скарги про те, що мати дитини не надала доказів проживання дітей разом з нею, а позивач навпаки надав докази проживання дітей разом з ним; батько утримує та виховує дітей, оплачує рахунки; суди помилково не взяли до уваги недотримання умов мирової угоди у справі за позовом матері до батька про визначення місця проживання дітей, висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів наявності обставин, які мають істотне значення, які є підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами, у зв`язку з чим, у задоволенні позовних вимог в частині звільнення від сплати заборгованості за аліментами за період з січня 2017 року по липень 2019 р. належить відмовити.

В позовній заяві ОСОБА_1 також посилався на те, що ОСОБА_4 отримувала аліменти на дитину та витрачала на свої потреби, в той час, як аліменти підлягають використанню на утримання дитини, а тому, припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає суми аліментів на дитину, у такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів.

У відповідності до ст. 186 СУ України,

1. Контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці.

2. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_4 використовує суми аліментів на власні потреби, а не на потреби дитини, позивачем не надано доказів звернення до відповідного органу опіки та піклування з питанням здійснення контролю за цільовим витрачанням аліментів.

У зв`язку з наведеним, зазначені вище посилання не є підставою для звільнення від сплати аліментів.

Стосовно вимог про стягнення з відповідачки ОСОБА_4 безпідставно отриманих сум аліментів у розмірі 2 999,35 грн., суд приходить до нижченаведеного.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

В той же час, згідно вимог ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Оскільки зазначені вище суми отримані ОСОБА_4 у відповідності до рішення суду, є грошовими сумами аліментів на утримання дитини, враховуючи наведені судом вище обґрунтування відмови в задоволенні вимог позивача про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги у зазначеній частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, суд доходить до висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про звільнення від сплати аліментів на утримання дитини за певний період, стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, зменшення розміру аліментів на утримання дитини - задовольнити частково.

Зменшити розмір аліментів, які стягуються на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.02.2012 року у справі за № 0427/4629/12 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_13 на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1/4 частини заробітку (доходів) до 1/6 частини заробітку (доходів) щомісячно, з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.).

Учасники справи:

-позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

-відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 31 жовтня 2022 року.

Суддя Д. І. Городецький