Ухвала

25 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 727/12311/21

провадження № 61-11116ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Міська стоматологічна поліклініка» на постанову Чернівецького апеляційного суду від 14 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Міська стоматологічна поліклініка», Чернівецької міської ради про стягнення заборгованості із заробітної плати, заборгованості із оплати відпускних, середнього заробітку за час проходження курсів підвищення кваліфікації, заборгованості компенсації за невикористану відпустку, заборгованості із вихідної допомоги при звільненні, інфляційних втрат за затримку розрахунку при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Міська стоматологічна поліклініка» (далі - КНП «Міська стоматологічна поліклініка»), Чернівецької міської ради про стягнення заборгованості із заробітної плати, оплати відпускних, середнього заробітку за час проходження курсів підвищення кваліфікації, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги при звільненні, інфляційних втрат за затримку розрахунку при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов мотивований тим, що 15 березня 2002 року вона була прийнята на роботу до Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» на посаду лікаря стоматолога-терапевта.

Згідно з рішенням 1 сесії VIII скликання Чернівецької міської ради

від 29 грудня 2020 року № 17 Комунальна медична установа «Міська стоматологічна поліклініка» перетворена у Комунальне некомерційне підприємство «Міська стоматологічна поліклініка» Чернівецької міської ради (КНП «Міська стоматологічна поліклініка»).

18 листопада 2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади лікаря стоматолога-терапевта КНП «Міська стоматологічна поліклініка» Чернівецької міської ради на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

При звільненні роботодавцем не проведено з нею повного розрахунку із заробітної плати. Станом на 01 січня 2021 року вона працювала на умовах погодинної оплати праці. Зміни до трудового договору, в частині зміни системи оплати праці, з погодинної оплати праці на відрядну, не вносилися. Облік робочого часу здійснювався відпрацьованими годинами, а не умовними одиницями. Відповідно до умов колективного договору та Положення про преміювання, вона має право на надбавку до посадового окладу у розмірі 30 відсотків. Однак, з січня 2021 року роботодавець не виплачував позивачу заробітну плату у повному обсязі.

Оскільки розмір заробітної плати не міг бути меншим за встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці, з урахуванням 30 % надбавки до заробітної плати, як працівнику з тривалим безперервним стажем роботи на підприємстві, то щомісячна заробітна плата позивача не могла бути меншою 8 000 грн.

Позивачка вказувала, що роботодавцем не було нараховано заробітну плату у повному обсязі, відповідно до посадового окладу працівника 12-го розряду, на підставі Єдиної тарифікаційної сітки, роботодавцем не у повному обсязі здійснено оплату відпусток у червні, вересні та жовтні

2021 року, не у повному розмірі виплачено вихідну допомогу, у зв`язку зі звільненням, за скороченням штату та чисельності працівників, також не у повному обсязі здійснено оплату невикористаної щорічної відпустки.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просила стягнути з КНП «Міська стоматологічна поліклініка» Чернівецької міської ради на її користь заборгованість: із заробітної плати у розмірі 37 691,64 грн, із оплати відпускних, середній заробіток за час проходження курсів з підвищення кваліфікації, із компенсації за невикористану відпустку, із вихідної допомоги при звільненні у розмірі 10 674,54 грн, інфляційні втрати за затримку розрахунку при звільненні з 19 листопада 2021 року по

31 травня 2022 року у розмірі 6 748,52 грн та стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 277,19 грн, за кожен робочий день затримки розрахунку при звільненні. Вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 червня

2022 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 14 жовтня 2022 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 червня

2022 року скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з КНП «Міська стоматологічна поліклініка» на користь

ОСОБА_1 заборгованість: із заробітної плати у розмірі 37 691,64 грн; відпускних, середню заробітну плату за час проходження курсів підвищення кваліфікації, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги при звільненні у розмірі 10 674,54 грн; інфляційні втрати за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 6 748,52 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі

70 406,26 грн.

Стягнуто з КНП «Міська стоматологічна поліклініка» на користь

ОСОБА_1 15 500 грн в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату послуг з надання професійної правничої допомоги у суді першої інстанції.

05 листопада 2022 року КНП «Міська стоматологічна поліклініка», засобами поштового зв`язку, звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Чернівецького апеляційного суду від 14 жовтня 2022 року, в якій заявник просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року

у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала,

що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду

на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень

resjudicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову у цій справі є заборгованості із заробітної плати, заборгованості із оплати відпускних, середнього заробітку за час проходження курсів підвищення кваліфікації, заборгованості компенсації за невикористану відпустку, заборгованості із вихідної допомоги при звільненні, інфляційні втрати за затримку розрахунку при звільненні, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Вказані позовні вимоги є майновими, оскільки позивач визначила їх у грошовому вимірі. Тобто ціна позову становить 125 520,96 грн, яка станом на 01 січня 2022 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481 грн х 100 = 248 100 грн).

При цьому, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну та предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Європейський суд з прав людини зазначає, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонструвала наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи (рішення у справі «Азюковська проти України», від 09 жовтня 2018 року, заява № 47921/08).

Підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Наведене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Зазначення у постанові Чернівецького апеляційного суду від 14 жовтня 2022 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

За таких обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Міська стоматологічна поліклініка» на постанову Чернівецького апеляційного суду від 14 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Міська стоматологічна поліклініка», Чернівецької міської ради про стягнення заборгованості із заробітної плати, заборгованості із оплати відпускних, середнього заробітку за час проходження курсів підвищення кваліфікації, заборгованості компенсації за невикористану відпустку, заборгованості із вихідної допомоги при звільненні, інфляційних втрат за затримку розрахунку при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська