Справа № 703/2380/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2022 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Прилуцького В.О.

секретаря судового засідання Кочеткової І.В.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідача Мельничук І.В., Сусло Л.А. , Самборського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

встановив:

26 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому просить визнати незаконними та скасувати накази Державної служби України з безпеки на транспорті про притягнення його до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення від 24 червня 2021 року № 902-к «Про звільнення ОСОБА_4 » та від 01 липня 2021 року № 940-к «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 24 червня 2021 року № 902-к»; поновити його на посаді старшого державного інспектора відділу державного контролю на автомобільному транспорті Департаменту державного контролю на транспорті Державної служби України з безпеки на транспорті з 01 липня 2021 року; стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на його користь, середній заробіток за час вимушеного прогулу; допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць; та стягнути з відповідача понесені ним судові витрати за надання правничої допомоги.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 16 грудня 2015 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, так, 16 грудня 2015 року він був призначений на посаду старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Черкаській області за переведенням з Управління Укртрансбезпеки у Черкаській області. 15 червня 2020 року був переведений на посаду старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду на вантажному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Черкаській області. 25 листопада 2020 року у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті був переведений на посаду старшого державного інспектора відділу державного контролю на автомобільному транспорті Департаменту державного контролю на транспорті.

Позивач вказує, що з 16 червня 2021 року по 30 червня 2021 року в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю він перебував на лікуванні.

Наказом № 902-к від 24 червня 2021 року виданим головою Державної служби України з безпеки на транспорті Є.Прокопчуком його звільнено із займаної посади, у зв`язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на нього правилами внутрішнього розпорядку, враховуючи, що до нього раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення, на підставі пункту 3 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України. Згідно вказаного наказу днем звільнення слід вважати перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність.

1 липня 2021 року головою Державної служби України з безпеки на транспорті Є. Прокопчуком виданий наказ № 940-к яким внесено зміни до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 24 червня 2021 року № 902-к, де пункт 1 викладено у редакції «звільнити ОСОБА_4 , старшого державного інспектора відділу державного контролю на автомобільному транспорті Департаменту державного контролю на транспорті Державної служби України з безпеки на транспорті, із займаної посади 01 липня 2021 року, враховуючи, що до нього раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення, на підставі пункту 3 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України».

Із зазначеними наказами від 24 червня 2021 року № 902-к «Про звільнення ОСОБА_4 » та наказу від 01 липня 2021 року № 940-к «Про внесення змін до наказу від 24 червня 2021 року № 902-к» позивач не погоджується з наступних обставин.

Зазначає, що подання про надання згоди на його вивільнення з роботи розглядалося Первинною профспілковою організацією працівників Державної служби України з безпеки на транспорті 22 червня 2021 року без його присутності, при цьому напередодні йому пропонувалося приймати участь в засіданні профспілки в телефонному режимі, однак в зв`язку перебуванням на лікуванні, позивач направив на електронну адресу Первинної профспілкової організації заяву, в якій я зазначив про своє перебування на лікарняному, в зв`язку з чим просив відкласти засідання Первинної профспілкової організації по розгляду подання на погодження його звільнення. Однак Первинною профспілковою організацією було порушено його право бути присутнім під час розгляду подання на погодження вивільнення з роботи за п.3 ч. 1 ст.40 КЗпП України.

Крім того, у вказаних наказах, підставами звільнення позивача з роботи вказано накази Державної служби України з безпеки на транспорті від 11 січня 2021 року № 9-Д «Про застосування дисциплінарного стягнення», від 12 січня 2021 року № 10-Д «Про застосування дисциплінарного стягнення» та від 24 лютого 2021 року № 38-Д «Про застосування дисциплінарного стягнення», які позивач вважає неправомірними, в зв`язку з чим ним було подано до Смілянського міськрайонного суду відповідні позовні заяви про визнання незаконними та скасування зазначених наказів про застосування дисциплінарних стягнень. Рішення суду про результати розгляду оскаржуваних наказів про застосування дисциплінарних стягнень, на момент подачі позивачем позовної заяви про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судом прийнято не було.

Також позивач зауважив, що в оскаржуваних наказах про його звільнення не зазначено з яких підстав прийнято рішення про звільнення його за п. 3 ч.1 ст.40 КЗпП України.

З огляду на вказані обставини, позивач вважає наказ від 24 червня 2021 року № 902-к «Про звільнення ОСОБА_4 » та наказ від 01 липня 2021 року № 940-к «Про внесення змін до наказу від 24 червня 2021 року № 902-к» незаконними та такими, що підлягають скасуванню, відтак просить задовольнити позов у повному обсязі з вищевказаних підстав.

Ухвалою судді від 27 липня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу визначено строк для надіслання до суду відзиву на позовну заяву, позивачу - для надання відповіді на відзив.

Реалізуючи право на подання відзиву, у порядку ст. 178 ЦПК України, 26 серпня 2021 року від представника відповідача ОСОБА_5 надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання просила в задоволенні позовних вимог відмовити. Узагальнені доводи та заперечення наведені у відзиві представника відповідача зводяться до такого.

Наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 01 липня 2021 № 904-к «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 24 червня 2021 № 902-к» ОСОБА_1 01 липня 2021 року було звільнено із займаної посади старшого державного інспектора відділу державного контролю на автомобільному транспорті Департаменту державного контролю на автомобільному транспорті Державної служби України з безпеки на транспорті на підставі пункту 3 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв`язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку, враховуючи, що до нього раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення (наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 11 січня 2021 року № 9-Д «Про застосування дисциплінарного стягнення», наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 12 січня 2021 року № 10-Д «Про застосування дисциплінарного стягнення», наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 24 лютого 2021 року № 38-Д «Про застосування дисциплінарного стягнення»), вищезгадані накази про застосування дисциплінарних стягнень до ОСОБА_1 на даний час не скасовані і є чинними.

Вказує, що дисциплінарні стягнення на ОСОБА_1 накладались за неодноразове порушення трудової дисципліни, що виражалось у неналежному здійсненні ним заходів державного контролю та нагляду за додержанням вимог законодавства на автомобільному транспорті, порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників, які не є державними службовцями Укртрансбезпеки, затверджених наказом Укртрансбезпеки від 01.07.2016 року №357, а також порушення вимог посадової інструкції старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду на вантажному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Черкаській області, затвердженої Головою Укртрансбезпеки 12.06.2020 року.

Представник відповідача також стверджує, що розірвання трудових відносин із ОСОБА_1 було здійснено у чіткій відповідності до вимог приписів чинного законодавства України за попередньою згодою первинної профспілкової організації (погодження Первинної профспілкової організації Державної служби України з безпеки на транспорті від 22 червня 2021 року вих. № 19).

Викладене, на думку представника відповідача, свідчить про відсутність підстав для скасування наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 24 червня 2021 № 902-к «Про звільнення ОСОБА_4 » і наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 01 липня 2021 № 904-к «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 24 червня 2021 № 902-к» та поновлення трудових відносин з ОСОБА_1 .

Представник відповідача у поданому відзиві також зазначила, що оскільки вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з Укртрансбезпеки є похідною від вимоги про скасування наказу про звільнення, відтак задоволенню також не підлягає.

На підставі наведеного представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та просили суд його задовольнити з підстав вказаних в позовній заяві, а також просили стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати за надання правничої допомоги в розмірі 4000 грн. Крім того, представник позивача - адвокат Холодняк В.М. зауважив, що накази Державної служби України з безпеки на транспорті від 11 січня 2021 року № 9-Д «Про застосування дисциплінарного стягнення», від 12 січня 2021 року № 10-Д «Про застосування дисциплінарного стягнення» визнано незаконними та скасовано рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18 листопада 2021 року по справі № 703/1424/21, яке постановою Черкаського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року залишено без змін. Крім того, наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 24 лютого 2021 року № 38-Д «Про застосування дисциплінарного стягнення» визнано незаконними та скасовано рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 29 грудня 2021 року по справі № 703/1634/21, яке постановою Черкаського апеляційного суду від 19 квітня 2022 року залишено без змін.

Представник позивача вказує, що оскільки накази Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування дисциплінарних стягнень, які зазначені підставами звільнення позивача з роботи в оскаржуваних ним наказах від 24 червня 2021 року № 902-к «Про звільнення ОСОБА_4 » та від 01 липня 2021 року № 940-к «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 24 червня 2021 року № 902-к» були визнані недійсними та скасовані судом, інших посилань на систематичні порушення трудової дисципліни та невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків оспорювані накази про звільнення ОСОБА_1 не містять, відтак вони є незаконними та підлягають скасуванню. В зв`язку з викладеним просив позовну заяву задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі.

В наданих суду письмових поясненнях та в судовому засіданні представник відповідача зазначив, що наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 01 липня 2021 року № 904-к «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 24 червня 2021 № 902-к» ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади старшого державного інспектора відділу державного контролю на автомобільному транспорті Департаменту державного контролю на автомобільному транспорті Державної служби України з безпеки на транспорті на підставі пункту 3 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв`язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку, враховуючи, що до нього раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення (наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 11 січня 2021 року № 9-Д «Про застосування дисциплінарного стягнення», наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 12 січня 2021 року № Ю-Д «Про застосування дисциплінарного стягнення», наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 24 лютого 2021 року № 38-Д «Про застосування дисциплінарного стягнення»).

Також, дисциплінарне стягнення щодо ОСОБА_6 у вигляді звільнення, накладалося на підставі службової записки начальника відділу внутрішньої безпеки Укртрансбезпеки від 31.05.2021 року № 39274/6.1/18-21, в якій крім іншого вказано, що перевірка відділом внутрішньої безпеки проводилася на підставі доповідної записки начальника Центрального міжрегіонального управління Укртрансбезпеки О. Лучина від 20.05.2021 року № 38011/8.4/18-21. Зміст вказаної Доповідної записки зводиться до відображення старшим державним інспектором відділу державного контролю на автомобільному транспорті Департаменту державного контролю на транспорті Кирносом В.В. у складеному ним акті проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 05.04.2021 № 267499 та інших з даного приводу оформлених матеріалах перевірки невірного реєстраційного номеру транспортного засобу, що перевірявся у ході проведення рейдової перевірки та що як наслідок, за результатами розгляду призначеної справи, унеможливило керівнику територіального підрозділу (уповноваженій посадовій особі) прийняти кінцеве рішення за фактом вчинення ПАТ «Черкасиобленерго» правопорушення.

Таким чином, встановлено неналежне виконання (невиконання) старшим державним інспектором відділу державного контролю на автомобільному транспорті Департаменту державного контролю на транспорті Кирносом В.В. своїх безпосередніх посадових обов`язків, що як наслідок дозволило порушнику уникнути відповідальності, передбаченої Законом України «Про автомобільний транспорт» (дії (бездіяльність) в інтересах третіх осіб при виконанні ними своїх повноважень), що вказує на ознаки існування передумов можливого ненадходження коштів до бюджету. Таким чином, старшим державним інспектором відділу державного контролю автомобільному транспорті Департаменту державного контролю на транспорті Кирносом В.В., який не є державним службовцем допущено дисциплінарний проступок у вигляді невиконання або неналежного виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень через неналежне здійснення заходів державного контролю за додержанням вимог законодавства про автомобільний транспорт, чим допущено порушення пунктів 1.6, 3.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників, які не є державними службовцями Державної служби України з безпеки на транспорті, що затверджені наказом Укртрансбезпеки від 01.07.2016 року № 357 (зі змінами), а також пунктів 1.2, 2.1, 2.7, 2.15, 2.29, 2.38 посадової інструкції старшого державного інспектора відділу державного контролю на автомобільному транспорті Департаменту державного контролю на транспорті, затвердженої 15.02.2020 керівником Укртрансбезпеки.

Враховуючи, що до позивача раніше правомірно застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення, представник відповідача вважає, що відсутні підстави для скасування наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 24 червня 2021 № 902-к «Про звільнення ОСОБА_4 » і наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 01 липня 2021 № 904-к «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 24 червня 2021 № 902-к» та поновлення трудових відносин з ОСОБА_1 , оскільки розірвання трудових відносин із позивачем було здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства, оскаржувані накази вважає законними, а позовні вимоги позивача - такими, що не підлягають до задоволення.

На підставі наведеного, представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до наступного.

За змістом ч.1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою їх забезпечення.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. ( ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

У силу положень ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» від 24 жовтня 2008 року відповідно до ст. 3 КЗпП до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Судом встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що згідно копії трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 16 грудня 2015 року призначено на посаду старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Черкаській області відповідно наказу №138-К від 14 грудня 2015 року. На підставі наказу від 05 червня 2020 року №605-к позивача переведено на посаду старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду на вантажному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Черкаській області. На підставі наказу від 25 листопада 2020 року №605-к ОСОБА_1 у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті переведено на посаду старшого державного інспектора відділу державного контролю на автомобільному транспорті Департаменту державного контролю на транспорті (а.с. 7).

Відповідно до копії листка непрацездатності серії АЛГ №341244 від 16 червня 2021 року ОСОБА_1 в період з 16 червня 2021 року по 30 червня 2021 року перебував на лікуванні (а.с. 8).

Згідно наказу № 902-к від 24 червня 2021 року виданого головою Державної служби України з безпеки на транспорті Є. Прокопчуком, старшого державного інспектора відділу державного контролю на автомобільному транспорті Департаменту державного контролю на транспорті Кирноса В.В. звільнено із займаної посади, у зв`язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на нього правилами внутрішнього розпорядку, враховуючи, що до нього раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення, на підставі пункту 3 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України. Згідно вказаного наказу днем звільнення слід вважати перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність. Підстави: службова записка начальника Управління внутрішньої безпеки Вадима Лаврика від 31 травня 2021 року № 39274/6.1/18-21, накази Державної служби України з безпеки на транспорті від 11 січня 2021 року № 9-Д «Про застосування дисциплінарного стягнення», від 12 січня 2021 року № 10-Д «Про застосування дисциплінарного стягнення» та від 24 лютого 2021 року № 38-Д «Про застосування дисциплінарного стягнення», погодження Первинної профспілкової організації працівників Державної служби України з безпеки на транспорті від 22 червня 2021 року вих. № 19 (а.с. 10).

Згідно наказу № 940-к від 01 липня 2021 року виданого головою Державної служби України з безпеки на транспорті Є. Прокопчуком внесено зміни до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 24 червня 2021 року № 902-к, де пункт 1 викладено у редакції «звільнити ОСОБА_4 , старшого державного інспектора відділу державного контролю на автомобільному транспорті Департаменту державного контролю на транспорті Державної служби України з безпеки на транспорті, із займаної посади 01 липня 2021 року, враховуючи, що до нього раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення, на підставі пункту 3 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України». В даному наказі зазначено, що підставою є: службова записка начальника Управління внутрішньої безпеки Вадима Лаврика від 31 травня 2021 року № 39274/6.1/18-21, накази Державної служби України з безпеки на транспорті від 11 січня 2021 року № 9-Д «Про застосування дисциплінарного стягнення», від 12 січня 2021 року № 10-Д «Про застосування дисциплінарного стягнення» та від 24 лютого 2021 року № 38-Д «Про застосування дисциплінарного стягнення», погодження Первинної профспілкової організації працівників Державної служби України з безпеки на транспорті від 22 червня 2021 року вих. № 19, копія листка непрацездатності серія АЛГ № 341244 від 16 червня 2021 року (а.с. 13).

Так, наказами № 9-Д від 11 січня 2021 року та № 10-Д від 12 січня 2021 року ОСОБА_1 було оголошено догани за порушення трудової дисципліни, що виразилася у неналежному здійсненні ним заходів державного контролю та нагляду за додержанням вимог законодавства на автомобільному транспорті (а.с. 41-43).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 оскаржувалась до суду правомірність вищевказаних наказів № 9-Д від 11 січня 2021 року та № 10-Д від 12 січня 2021 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Так, рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18 листопада 2021 року по справі № 703/1424/21 визнано незаконними та скасовано накази Державної служби України з безпеки на транспорті від 11 січня 2021 року № 9-Д «Про застосування дисциплінарного стягнення» та від 12 січня 2021 року № 10-Д «Про застосування дисциплінарного стягнення» (а.с. 116-121).

Постановою Черкаського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишено без задоволення, а рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18 листопада 2021 року залишено без змін (а.с.123-135).

Таким чином, рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18 листопада 2021 року по справі № 703/1424/21 набрало законної сили 22 лютого 2022 року.

Крім того, наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 24 лютого 2021 року № 38-Д ОСОБА_1 було оголошено догану за порушення трудової дисципліни, що виразилася у неналежному здійсненні ним заходів державного контролю та нагляду за додержанням вимог законодавства на автомобільному транспорті (а.с. 44-45).

В свою чергу, ОСОБА_1 також оскаржувалась до суду правомірність вищевказаного наказу № 38-Д від 24 лютого 2021 року про притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Так, рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 29 грудня 2021 року по справі № 703/1634/21 визнано незаконним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 24 лютого 2021 року № 38-Д про застосування відносно ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді догани.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 19 квітня 2022 року апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишено без задоволення, а рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 29 грудня 2021 року залишено без змін.

Таким чином, рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 29 грудня 2021 року по справі № 703/1634/21 набрало законної сили 19 квітня 2022 року.

Відтак, усі накази з трьох, які зазначені у наказі від 24 червня 2021 року № 902-к «Про звільнення ОСОБА_4 » та від 01 липня 2021 року № 940-к «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 24 червня 2021 року № 902-к» як підстави для звільнення ОСОБА_1 , були скасовані судом.

Положеннями ч. 4, 5 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зроблено висновок, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

При цьому суд критично ставиться до доводів представника відповідача щодо законності наказів № 9-Д від 11 січня 2021 року, № 10-Д від 12 січня 2021 року та № 38-Д від 24 лютого 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, оскільки рішення суду про їх скасування набрали законної сили, крім того доказів оскарження вказаних рішень суду у касаційному порядку стороною відповідача не надано та матеріали справи не містять.

Крім того, в оскаржуваному наказі від 24 червня 2021 року № 902-к «Про звільнення ОСОБА_4 » та від 01 липня 2021 року № 940-к «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 24 червня 2021 року № 902-к» наявні відомості про те, що підставою звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, окрім вказаних наказів про застосування дисциплінарних стягнень, є службова записка начальника Управління внутрішньої безпеки Вадима Лаврика від 31 травня 2021 року № 39274/6.1/18-21. Разом з тим, відповідач не надав жодної оцінки поясненням ОСОБА_1 від 02 червня 2021 року. Крім того роботодавцем взагалі не зазначені порушення які були допущені ОСОБА_1 , що стосуються тих обов`язків, які були складовими його трудової функції працівника, чи випливали з посадової інструкції старшого державного інспектора відділу державного контролю на автомобільному транспорті Департаменту державного контролю на транспорті, затвердженої Головою Укртрансбезпеки 12.06.2020 року, чи Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників, які не є державними службовцями Укртрансбезпеки, затверджених наказом Укртрансбезпеки від 01.07.2016 року №357, а також посадової інструкції старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду на вантажному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Черкаській області, затвердженої Головою Укртрансбезпеки 12.06.2020 року. Судом не встановлено також вини в діях ОСОБА_1 , рішення про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення було прийнято на підставі, в тому числі службової записки начальника Управління внутрішньої безпеки В. Лаврика від 31 травня 2021 року № 39274/6.1/18-21, без належної фіксації подій та об`єктивного встановлення обставин вчинення проступку. Наказ містить узагальнення порушень без будь якої конкретизації щодо суті порушення, форми виявлення і встановлення його доведеності, посилання на документи, які їх підтверджують. При цьому судом встановлено, що до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани ОСОБА_1 не притягувався, оскільки накази про застосування до нього дисциплінарних стягнень у вигляді догани були скасовані судом.

Підстави звільнення працівника з роботи з ініціативи роботодавця передбачені статтями 40,41 КЗпП України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в пункті 22,постанови від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів"у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40 КЗпП України.

Зокрема, у справі про звільнення за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України суд повинен з`ясовувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати його вчинення систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Як роз`яснено у пункті 23 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, за передбаченими пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисциплінарного чи громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках ураховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення не минуло більше одного року.

Виходячи зі змісту пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

У справах про поновлення на роботі особи, звільненої за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, судам необхідно з`ясувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 3 статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.

Систематичним невиконанням обов`язків вважається таке, що вчинене працівником, який раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до дисциплінарної відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Отже, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та вимог пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України, до юридичних фактів, які підлягають встановленню судом при вирішенні спору про законність звільнення з цих підстав, є: чи мав місце дисциплінарний проступок (вина, протиправна поведінка), який став безпосередньо підставою для звільнення працівника; чи передувала його звільненню система порушень, за які до нього з додержанням вимог статей 147-149 КЗпП України були застосовані дисциплінарні стягнення.

Порядок застосування дисциплінарних стягнень відповідно до статті 149 КЗпП передбачає обов`язок адміністрації зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 140 КЗпП України визначено, що трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохочення за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов`язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

Статтею 147 КЗпП України передбачено,що за порушення трудової дисципліни, до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. Підставою для застосування дисциплінарного стягнення є дисциплінарний проступок, під яким розуміється протиправне, винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх обов`язків, що випливають із нормативно-правових та інших актів у сфері праці, колективного і трудового договорів.

Відповідно до ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку,але не пізніше одного місяця з дня його виявлення,не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно зі статтею 12, частиною першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд враховує, що зазначена правова позиція щодо розгляду трудових спорів про звільнення неодноразово підтримувалась Верховним Судом (постанови від 18.03.2020 №643/12579/17, від 18.03.2020 № 233/4356/16-ц, від 04.12.2019 № 454/261/18).

Враховуючи викладене, дослідивши надані сторонами докази, встановивши, що накази Державної служби України з безпеки на транспорті від 11 січня 2021 року № 9-Д, від 12 січня 2021 року № 10-Д та від 24 лютого 2021 року № 38-Д про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосування дисциплінарних стягнень у вигляді догани скасовані судом, відтак не можуть бути підставою для застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, інших посилань на систематичні порушення трудової дисципліни та невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків оспорюваний наказ від 24 червня 2021 року № 902-к «Про звільнення ОСОБА_4 » та наказ від 01 липня 2021 року № 940-к «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 24 червня 2021 року № 902-к» не містять, таким чином суд вважає, що вони є незаконними та підлягають скасуванню. Відтак позовну заяву слід задовольнити та поновити ОСОБА_1 на посаді старшого державного інспектора відділу державного контролю на автомобільному транспорті Департаменту державного контролю на транспорті Державної служби України з безпеки на транспорті з 01 липня 2021 року.

Відповідно до ст.5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частини першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У зв`язку з тим,що суд прийшов до висновку про задоволення позовної заяви на користь позивача підлягає стягненню виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Згідно з абз. 1 п. 2 роз. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Абз. 3 та 4 п. 2 роз. 2 Порядку передбачено, що в усіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до абз. 20 п. 4 розд. 3 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, окрім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Як передбачено п. 5 розд. 4 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Оскільки ОСОБА_1 звільнено з роботи з 01 липня 2021 року, то для розрахунку середнього заробітку, відповідно до вимог Постанови №100, слід брати доходи позивача за останні два місяці перед звільненням, тобто за травень і червень 2021 року. Однак, як вбачається із копії листка непрацездатності серії АЛГ № 341244 від 16 червня 2021 року у червні 2021 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному з 16 червня 2021 року по 30 червня 2021 року (а.с.8), тому відповідно до положень Постанови №100, час протягом якого позивач отримував допомогу в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю з розрахункувого періоду виключається, відтак для обчислення середнього заробітку судом береться до уваги заробітна плата ОСОБА_1 за квітень і травень 2021 року.

Згідно відомостей з Державного реєстру Фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків № 2304-22-00256 від 17 лютого 2022 року розмір заробітної плати ОСОБА_1 у квітні 2021 року становив 7445 грн. 60 коп. (22 робочих дня) і у травні 2021 року - 6000 грн. (18 робочих днів).

Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати становить: 336 грн. 14 коп., з розрахунку: (7445,60 грн. + 6000 грн.)/40 робочих днів (22 робочих дні у квітні 2021 року та 18 робочих дня у травні 2021 року).

Період вимушеного прогулу ОСОБА_1 становить 281 робочий день (з 01 липня 2021 року по 05 серпня 2022 року включно), а розмір середнього заробітку за цей період становить 94455 грн. 34 коп. (281 робочих дні х 336,14 грн.).

З огляду фактично встановлених обставин, оцінюючи належність та допустимість кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає за необхідне задовольнити позов в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 94455 грн. 34 коп., оскільки вказані вимоги позивача відповідають вимогам Закону, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць та поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого державного інспектора відділу державного контролю на автомобільному транспорті Департаменту державного контролю на транспорті Державної служби України з безпеки на транспорті.

З приводу розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Як зазначено у позовній заяві та підтверджено у судовому засіданні позивачем ОСОБА_1 , останній просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.

Представник відповідача поданому до суду письмовому клопотанні від 26 серпня 2021 року заперечував проти стягнення витрат на правничу допомогу з відповідача на користь позивача з підстав безпідставності та необґрунтованості позову та в зв`язку з ненаданням стороною позивача попереднього розрахунку суми судових витрат.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У відповідності до ч.3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи.

Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як передбачено ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п.48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження розміру витрат, які поніс позивач ОСОБА_1 на правничу допомогу суду надано:

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльність №484 від 02 липня 2012 року;

- ордер серії ЧК № 136913 від 24 вересня 2021 року;

- договір про надання правничої допомоги б/н від 26 липня 2021 року укладений між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Холодняком В.М.;

- акт прийому-передачі виконаних робіт від 14 липня 2022 року до договору про надання правничої допомоги б/н від 26 липня 2021 року;

- попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести в зв`язку із розглядом справи;

- квитанцію № 22-22 від 05 серпня 2022 року на суму 4000 грн.;

- розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс під час розгляду справи в суді.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З урахуванням вищезазначених вимог закону, при визначені розміру правничої допомоги суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Відтак, враховуючи критерії розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, суд вважає, що витрати за надання правничої допомоги понесені позивачем ОСОБА_1 підлягають відшкодуванню в розмірі 4000 грн. Саме така сума коштів, на думку суду, відповідає обсягу виконаних робіт адвокатом та на вказану суму в матеріалах справи наявне підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу.

Крім того, згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави належить стягнути судові витрати по оплаті судового збору, від сплати яких був звільнений позивач в розмірі 1816 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 19, 43 Конституції України, ст.ст. 5-1, 21, 40, 43, Кодексу законів про працю України, ст.ст. 4,7, 8, 10, 11, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 262, 263-265, 430 ЦПК України, постановою Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, постановою Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999року, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року,

вирішив:

Позов ОСОБА_4 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - задовольнити повністю.

Визнати незаконним та скасувати наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 24 червня 2021 року № 902-к «Про звільнення ОСОБА_4 » на підставі п.3 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України.

Визнати незаконним та скасувати наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 01 липня 2021 року № 940-к «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 24 червня 2021 року № 902-к».

Поновити ОСОБА_4 на посаді старшого державного інспектора відділу державного контролю на автомобільному транспорті Департаменту державного контролю на транспорті Державної служби України з безпеки на транспорті з 01 липня 2021 року.

Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті (адреса: проспект Перемоги, 14, м. Київ, поштовий індекс 01135, ) на користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 липня 2021 року по 05 серпня 2022 року включно в розмірі 94455 грн. 34 коп. грн. та понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн., а всього - 98455 грн. 34 коп.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті (адреса: проспект Перемоги, 14, м. Київ, поштовий індекс 01135, ) на користь держави судовий збір у розмірі 1816 грн.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 09 серпня 2022 року.

Головуючий: В. О. Прилуцький