Справа № 291/1428/22
Ружинський районний суд Житомирської області

Р І Ш Е Н Н Я
( З А О Ч Н Е )
І м е н е м У к р а ї н и
14 грудня 2022 року
Ружинський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді Митюк О.В.,
за участю секретаря Герасимчук Н.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Ружині цивільну справу за позовом
про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком.
Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона є власником житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 .
Вказаний будинок належить їй на підставі Договору дарування від 05.12.2008 року, посвідченого 05.12.2008 року приватним нотаріусом Ходаківською Л.М. за зареєстрованого в реєстрі за №1773, який вона надала для проживання своїй дочці- ОСОБА_3 та членам її сім`ї, зокрема і чоловіку дочки- ОСОБА_2 .
Рушенням Ружинського районного суду Житомирської області від 09.07.2019 року шлюб між її дочкою та ОСОБА_2 було розірвано.
З часу розірвання шлюбу відповідач в належному їй будинку не проживає, проте зареєстроване місце його проживання залишається незміним- АДРЕСА_1 .
На даний час відповідач не є ні членом її сім`ї, ні членом сім`ї її дочки. А тому просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком.
В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та пояснила, що відповідач тривалий час не проживає (3-4 роки) у її будинку, а після розірвання шлюбу з її дочкою, поїхав проживати до матери у Черкаську область. У дочки троє дітей потрібно оформити субсидію. Будинок належить їй на підставі Договору дарування, у ньому проживає дочка з трьома дітьми, з відповідачем розлученні. Добровільно зверталась до відповідача, але він не хотів виписатися. В подальшому в судове засідання не з`явилася подала заяву, в якій просить справу слухати у її відсутність, свої позовні вимоги підтримує та не заперечує, щодо заочного розгляду справи..
Відповідач в судове засідання не з`явився, хоч належним чином повідомлений про розгляд справи. Відзив на позов суду не подавав.
Судом ухвалено проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Судом встановлено, що позивачка є власником будинку по АДРЕСА_1 , який належить їй на підставі Договору дарування від 05.12.2008 року, посвідченого 05.12.2008 року приватним нотаріусом Ходаківською Л.М., зареєстрованого в реєстрі за №1773 (а.с.6-7).
Право власності на майно зареєстровано в установленому законом порядку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.8).
09.07.2019 року рішенням Ружинського районного суду Житомирської області шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - розірвано (а.с.10-11).
В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , пояснила, що будинок належить позивачці. Відповідач там проживав років 6-7. Не проживає років три, гуляв, ображав дочку позивачки, руки простягав у присутності дітей. Де проживає зараз відповідач не знає.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , пояснила, що відповідач на проживає у будинку позивачки більше двох років. У будинку проживає дочка позивачки з трьома дітьми, близько вісьми років. Відповідач розвівся із дочкою позивачки, де він зараз не знає. До цього в цьому будинку жили батьки позивача.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_3 , пояснила, щоз відповідачем вона не проживає три роки, просила його виписатися, а він не хоче. У будинку з відповідачем проживали з 2008 року. Будинок належить позивачу на підставі Договору-дарування від її батьків. Шлюб розірвали три роки тому. Маємо троє спільних дітей. Діти кажуть ,що відповідач проживає у Черкаській області у своєї матері.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно приписів ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.
Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.
Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Як встановлено матеріалами справи, власником будинку є позивач.
Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Таким чином, судом встановлено, що відповідач чинить перешкоди у користуванні власністю, чим порушує право позивача на користування власністю і вказане порушене право власника підлягає захисту, а відтак, вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні будинком є законними і обґрунтованими.
На підставі всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно ч.2 ст.141 ЦПК України, суд, стягує на користь позивачки понесені нею судові витрати при зверненні до суду.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 355, 358, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-82, 89, 258, 263, 264, 265, 280-284, 354 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Усунути перешкоди у користуванні, ОСОБА_1 житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим будинком.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_2 , судові витрати по справі в сумі 992 грн. 40 коп.( дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок ).
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Відомості щодо учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_2 , жителька АДРЕСА_2 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1 , житель АДРЕСА_3 .
Суддя О. В. Митюк.