Ухвала

29 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 449/1536/20

провадження № 61-3104ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сердюка В. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 16 вересня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради Львівської області про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки з урахуванням індексу інфляції,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кам`янка-Бузької районної ради Львівської області про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки з урахуванням індексу інфляції.

Ухвалою Перемишлянського районного суду Львівської області від 09 березня 2021 року у зв`язку з реорганізацією органів місцевого самоврядування шляхом приєднання їх до Львівської районної ради Львівської області до участі у справі в якості відповідача було залучено Львівську районну раду Львівської області - як правонаступника Кам`янка-Бузької районної ради Львівської області.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що наказом Відділу управління майном і приватизації Кам`янка-Бузької районної ради від 18 квітня 2000 року його на виконання рішення Бродівського районного суду Львівської області від 28 березня 2000 року було поновлено на посаді директора САТП № 1305, яке у 2001 році було реорганізовано у Комунальне підприємство «Ортен». Розпорядженням голови Кам`янка-Бузької районної ради Львівської області № 50-3/5 від 02 грудня 2002 року з ним в односторонньому порядку було розірвано контракт та звільнено з посади директора КП «Ортен».

З часу поновлення його на посаді директора САТП № 1305 (з 18 квітня 2000 року) йому не виплачувалася заробітна плата.

Позивач стверджував, що Кам`янка-Бузька районна рада видала йому трудову книжку лише 27 квітня 2007 року та не провела з ним розрахунку за весь час його роботи на підприємстві, а тому вважає, що заробітну плату йому слід нараховувати по 2007 рік - з урахуванням індексу інфляції за весь час затримки виплати заробітної плати та затримки видачі трудової книжки.

Враховуючи наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив стягнути з Львівської районної ради Львівської області на його користь 372 591,00 грн невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки з урахуванням індексу інфляції за 2000-2020 роки.

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 16 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року, позов задоволено частково. Стягнуто з Львівської районної ради Львівської області на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату та індексацію у розмірі 87 548,43 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 23 697,94 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

18 березня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 16 вересня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року, в якій заявник просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а рішення місцевого суду змінити в частині стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини 2 статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного суду (абзац 2 пункт 5 частини 2 статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини 2 статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини 4 статті 389 ЦПК України з посиланням на частину 1 статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини 1 статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини 3 статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини 3 статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що наявність підстав, передбачених пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України (якщо суд не дослідив зібрані у справі докази), може бути підставою для скасування судового рішення лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам закону, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 16 вересня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради Львівської області про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки з урахуванням індексу інфляції, повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Сердюк