Провадження № 2/761/8302/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря судових засідань: Путрі Д.В.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, -

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із зустрічним позовом до ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач) про визнання договору позики від 29.10.2018 року фіктивним, який було подано в рамках справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміни про зміну предмету позову від 23 червня 2022 року (а.с. 176-182, 163-164), обґрунтовані тим, що позивач був засновником (учасником) ТОВ «Вайн Хауз Групп» до 10.12.2018 року, відповідач є засновником «ТОВ «Вайнмарт».

06.05.2016 між ТОВ «Вайнмарт» та ТОВ «Вайн Хауз Групп» було укладено договір поставки №52, за умовами якого ТОВ «Вайнмарт» зобов`язується поставити та передати у власність ТОВ «Вайн Хауз гупп» товар, а ТОВ «Вайн Хауз Групп» зобов`язується прийняти та оплатити товар.

16.10.2019 року Господарський суд міста Києва своїм рішенням у справі № 910/11619/19 вирішив стягнути з ТОВ «Вайн Хауз Групп» на користь ТОВ «Вайнмарт» боргу у розмірі 1 303 797,87 грн., інфляційні у розмірі 35 398,73 грн., 3% річних у розмірі 3 214,84 грн., 15% річних у розмірі 114 662,77 грн. та судовий збір у розмірі 21 856,11 грн.

Між тим, відповідач звернувся до позивача з проханням надати йому розписку, яка по суті підтвердить наявність боргу ТОВ «Вайн Хауз Групп» перед ТОВ «Вайнмарт». При цьому, кошти за такою розпискою позивач від відповідача не отримував та, відповідно, повертати не має.

Тому, на думку позивача, договір позики укладений між сторонами, вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються договором позики (відсутній намір передачі відповідачем позивачу грошових коштів та їх повернення), а також є таким, за яким не вчинено жодних дій на виконання договору позики (відповідачем не надано позивачу грошових коштів). Таким чином, договір позики укладений між позивачем та відповідачем, на підтвердження якого видана розписка від 29.10.2018, є фіктивним, та, враховуючи приписи ч. 5 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦКУ, ст. 234 ЦКУ, має бути визнаний судом недійсним.

Отже, позивач, з урахуванням заяви про зміни про зміну предмету позову від 23 червня 2022 року (а.с. 176-182, 163-164) просив суд визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на підставі розписки від 29 жовтня 2019 року на суму 984 417,00 грн.

У відзиві на позовну заяву представником відповідача зазначено, що відповідач видавав позивачу кошти особисто, а не через компанію, і тому, за розпискою від 29.10.2018 року, позивач зобов`язувався повернути відповідачу суму позики в розмірі 984 417,00 грн. Такий договір не є фіктивним, оскільки ОСОБА_4 видав кошти ОСОБА_1 , а тому, не може бути визнаний недійсним.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з викладених у відзиві підстав.

Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні.

Протокольною ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.05.2020 прийнято до спільного розгляду з позовом про стягнення заборгованості зустрічну позовну заяву про визнання договору позики фіктивним.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12.01.2021 року позовна заява про стягнення заборгованості залишена без розгляду.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 27.05.2021 року зустрічний позов про визнання договору позики фіктивним залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного суду міста Києва від 22.09.2021 року ухвала Деснянського районного суду міста Києва від 27.05.2021 року скасована і направлена справа для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 07.10.2021 року прийнято до розгляду цивільну справу за позовом про визнання договору позики фіктивним та призначено судове засідання.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 24.11.2021 року позов про визнання договору позики фіктивним передано за підсудністю на розгляд Шевченківському районному суду міста Києва.

У квітні 2022 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла цивільна справа за позовом про визнання договору позики фіктивним.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А. від 10.05.2022 року в порядку загального позовного провадження призначено підготовче засідання.

Протокольною ухвалою суду від 23.06.2022 оку прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову від 23.06.2022 року, залучено до матеріалів справи письмові пояснення та заперечення. Крім того, ухвалено викликати та допитати позивача та відповідача в якості свідків.

Протокольною ухвалою суду від 14.07.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Протокольною ухвалою суду від 18.10.2022 року до матеріалів справи долучено пояснення відповідача, а також задоволено клопотання про дослідження диску.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 29 жовтня 2018 року ОСОБА_1 отримав безпосередньо від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 984 417,00 грн., що еквівалентно 30 695,00 євро. Вказану суму коштів ОСОБА_1 зобов`язався повернути ОСОБА_4 до 29.04.2019 року, про що було складено відповідну розписку (а.с. 22).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятого у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13.

Статтею 207 ЦК України передбачено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

З врахуванням вказаних вимог закону, наявності дій по передачі кошів і їх отримання відповідачем згідно розписки між сторонами укладено правочин, який по суті є договором позики.

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Частиною 2 ст.1047 ЦК України допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ч. 1 ст. 638 ЦПК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 629 ЦК України передбачено обов`язковість договору до виконання сторонами. Ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п&apos;ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З огляду на п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При чому виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Як на підставу для визнання договору позики недійсним позивач вказував, що договір, укладений між сторонами, вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються договором позики (відсутній намір передачі грошових коштів та їх повернення), а також є таким, за яким не вчинено жодних дій на виконання договору позики (відповідачем не надано позивачу грошових коштів).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Крім того, за умовами п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Так, під час судового розгляду було допитано позивача в якості свідка.

Позивач ОСОБА_1 , допитаний як свідок за правилами ст.92 ЦПК України, пояснив, що ніякі грошові кошти від ОСОБА_4 він не отримував та, відповідно, не передавав. Був лише обмін грошовими коштами між компаніями, директорами яких являються сторони. Написана ж розписка по суті підтверджує наявність боргу ТОВ «Вайн Хауз Групп» перед ТОВ «Вайнмарт» і була написана, оскільки сторони давно були знайомі і позивач довіряв відповідачу.

Крім того, у судовому засіданні було досліджено диск зі звукозаписом судового засідання 31.07.2020 року по даній справі, коли вона перебувала на розгляді у Деснянському районному суді м. Києва.

Так, у судовому засіданні 31.07.2020 року ОСОБА_4 було допитано судом в якості свідка, який зазначив, що спірна розписка була написана у його відсутність, а грошові кошти у сумі 30 000,00 євро він передав не ОСОБА_1 , а ОСОБА_6 .

Допитана у вказаному судовому засіданні ОСОБА_6 вказала, що отримані від ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 30 000,00 євро були внесені на рахунок компанії ТОВ «Вайн Хауз Групп». Підтверджуючих це платіжних документів надано не було.

Однак, суд критично оцінює пояснення сторін, які допитані в якості свідка, а також свідка ОСОБА_6 і не приймає їх до уваги виходячи із наступного.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться й у ст. 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18).

Отже, суд відхиляє показання свідків щодо факту укладення договору позики від 29.10.2018 року, а саме факту не передачі грошових коштів позивачу, оскільки вони не знайшли свого документального підтвердження.

Написана ж розписка підтверджує факт отримання грошових коштів та наявність обов`язку щодо їх повернення.

Таком судом було встановлено, що рішенням Господарського суду м. Києва від 16.10.2019 року у справі № 910/11619/19 стягнуто з ТОВ "ВАЙН ХАУЗ ГРУПП" на користь ТОВ "ВАЙНМАРТ" борг у розмірі 1 303 797,87 грн., інфляційні у розмірі 35 398,73 грн., 3% річних у розмірі 3 214,84 грн., 15% річних у розмірі 114 662,77 грн. та судовий збір у розмірі 21 856,1 грн. (а.с. 212).

Як вбачається із даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 був засновником (учасником) ТОВ «Вайн Хауз Групп» до 10.12.2018 року, в ОСОБА_4 є засновником «ТОВ «Вайнмарт».

Між тим, із змісту розписки від 29.10.2018 року не вбачається, що вона підтверджує наявність заборгованості ТОВ «Вайн Хауз Групп» перед ТОВ «Вайнмарт», а розмір належних до виплати сум між цими юридичними особами встановлено рішенням Господарського суду м. Києва від 16.10.2019 року у справі № 910/11619/19, а оскаржуваною розпискою підтверджено отримання коштів у борг на користь фізичної особи, а не на компанію.

Крім того, розписка була написана 29.10.2018 року, а судове рішення ухвалено 16.10.2019 року.

Таким чином, правові підстави вважати оспорюваний правочин фіктивним відсутні, оскільки його було вчинено з метою передачі позикодавцем особистих грошових коштів, які позичальник сам зобов`язався повернути у строки, встановлені договором, тобто, його було вчинено з наслідками, які передбачені законом. Саме по собі невиконання позичальником договору не означає, що укладено фіктивний правочин.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ч. 3 ст. 12 ЦК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За умовами ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права, як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто укладені у суспільстві правила та засади моральності суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, відноситься і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною порадою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом", зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, а й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (справа "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору позики недійсним суд не вбачає.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову по суті вимог.

Згідно положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у разі відмови у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача.

На підставі викладено та керуючись ст. 16, 203, 204, 207, 215, 218, 234, 526, 626, 627, 638, 639, 1047, 1049, 1051 ЦК України, ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 60, 76-81, 211, 223, 258, 263, 264, 265, 268, 352 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», -

в и р і ш и в :

Відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору позики від 29.10.2018 року недійсним.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов

Повний текст рішення виготовлено 16.12.2022 року