ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5919/22 Справа № 202/842/18 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2018 року представник позивача ОСОБА_2 -адвокат Карлаш І.А., звернувся до суду з даним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 12 червня 1994 року позивач і ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, котрий 16 жовтня 2012 року рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська був розірваний. За час шлюбу сторони 19 жовтня 1999 року придбали за спільні кошти 1/2 частину квартир АДРЕСА_1 . Квартири були зареєстровані на ім`я відповідача. Оскільки відповідно до положень статті 22 КпШС, що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, представник позивача просив суд визнати 1/2 частину квартир АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і відповідача та визнати за позивачем право власності по 1/4 частині цих квартир.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2022 року позов задоволено та ухвалено: визнати 1/2 частину квартир за адресою: АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_1 ; в порядку поділу спільно нажитого майна подружжя визнати: - за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартир АДРЕСА_1 ; - за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартир АДРЕСА_1 ; вирішено питання стосовно судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що спірна 1/2 частка квартир АДРЕСА_1 була придбана сторонами під час перебування їх у шлюбі, є підстави вважати зазначене майно спільною сумісною власністю сторін, право на 1/4 частину в якій належить позивачеві ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем при зверненні до суду пропущено строк позовної давності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 серпня 1994 року. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 жовтня 2012 року шлюб між сторонами розірваний (а.с.8).

Встановлено, що під час подружнього життя сторін на ім`я ОСОБА_1 було придбано 1/2 частину квартир АДРЕСА_1 (а.с.9).

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що спірна 1/2 частка квартир АДРЕСА_1 була придбана сторонами під час перебування їх у шлюбі, є підстави вважати зазначене майно спільною сумісною власністю сторін, право на 1/4 частину в якій належить позивачеві ОСОБА_2 .

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

До відносин, які виникли до 1 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім`ю України КпШС України.

Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (який діяв на час придбання спірного майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Нормами статті 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до вимог статті 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

За нормами ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статтею 68 СК України, передбачено, що розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтею 69 СК України, передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до частини 1 статті 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Також, згідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Звідси вірним є висновок суду про те, існує презумпція, встановлена статтею 22 КпШС України, яка кореспондується нормами статті 60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Ця презумпція не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. При цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності покладається на того з подружжя, хто вважає, що майно не є спільним.

З урахуванням встановлених обставин, належності, допустимості і достовірності кожного доказу окремо, і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, суд дійшов правильного висновку, що спірна 1/2 частка квартир АДРЕСА_1 була придбана сторонами під час перебування їх у шлюбі, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо порушення позивачем строку позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

У справі, яка переглядається, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, оскільки про порушення своїх прав він дізнався лише після того, як відповідач не виконала їх домовленість про здійснення дарування спірної частини квартири їх донці ОСОБА_3 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд правильно застосував до даних правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

За таких обставин рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко