КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/9183/2022 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 грудня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.А.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»- Петренко Галини Вікторівни на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договору банківського вкладу нікчемним та зобов`язання вчинити дії, -

УСТАНОВИВ:

У липні 2020 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі по тексту - Уповноважена особа ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк») про визнання нікчемним договору банківського вкладу від 12.11.2014 № 004-4 та додаткової угоди № 1 від 12.11.2014 до цього договору, укладеного між ним таПАТ «Дельта Банк» та просив зобов`язати Уповноважену особу ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» вчинити дії щодо застосування наслідків нікчемності до договору банківського вкладу від 12.11.2014 № 004-4 та додаткової угоди № 1 від 12.11.2014 до цього договору.

Позов обґрунтований такими обставинами.

У листопаді 2013 року позивач уклав договір банківського вкладу з ПАТ «Дельта Банк» строком на 1 рік на суму 1 100 000 грн. У визначений договором строк банк кошти не повернув, що змусило позивача переукласти цей договір на новий строк на умовах, запропонованих банком.

Так, 12.11.2014 він уклав договір банківського вкладу № 004-28803-121114 з ПАТ «Дельта Банк». За умовами договору банк прийняв на депозитний рахунок грошові кошти у розмірі 1 100 000,00 грн строком на 1 рік до 17.11.2015 з нарахуванням 23 % річних. Одночасно була укладена додаткова угода № 1, відповідно до умов якої до базової ставки річних процентів додатково нараховувалося 1,5 % річних. Додатковою угодою № 2 від 12.02.2015 дату повернення вкладу було змінено на 01.06.2015.

Постановою правління НБУ від 02.03.2015 № 150 ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних, а 02.10.2015 на підставі постанови НБУ № 664 виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення № 181 «Про початок здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку». На підставі зазначених рішень розпочато процедуру виведення банку з ринку. Позивач не отримав передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» 200 000 грн відшкодування за вкладом.

У відповідь на письмове звернення позивача відповідач повідомив, що кошти за його вкладом не підлягають поверненню на підставі ч. 4 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Позивач, посилаючись на положення ч. 3 п. 9 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», просив визнати оспорюваний договір та додаткову угоду до нього нікчемними та застосувати наслідки нікчемності правочину , зобов`язавши Уповноважену особу ФГВФО вчинити дії щодо застосування наслідків нікчемного правочину.

Ухвалою від 17.08.2020 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання.

Ухвалою суду від 02.03.2021 у справі замінено первісного відповідача на ПАТ «Дельта банк», встановлено сторонам додаткові строки для подання заяв по суті. Підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2021 року позов задоволено частково. Зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» протягом одного місяця з дати набрання даним рішенням законної сили на підставі статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вчинити дії щодо застосування наслідків нікчемності до договору банківського вкладу від 18 листопада 2014 року № 004-4 та до додаткової угоди № 1 до цього договору, укладених між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_1 . Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в дохід держави судовий збір в сумі 2 270 гривень.

Відповідач ПАТ «Дельта Банк» в особі представника - адвоката Петренко Г.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не набував права отримати відшкодування коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами у зв`язку із тим, що договір банківського вкладу № 004-28803-121114 був укладений на індивідуальній основі з установленням підвищеної відсоткової ставки, а тому, відповідно до пункту 7 частини 4 статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти за цим вкладом не підлягають відшкодуванню за рахунок Фонду, що було добре відомо позивачу, так як це прямо було зазначено в п. 7 Додаткової угоди № 1 до Договору банківського вкладу № 004-28803-121114 від 12.11.2014р. та заяві від 12.11.2014р., яку позивач підписав особисто.

Відповідач заперечує нікчемність Договору вкладу № 004-28803-121114 від 12.11.2014р. на підставі п. 9 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки укладення цього договору та додаткової угоди до нього не призвело до збільшення витрат, пов`язаних із виведенням банку з ринку, так як ОСОБА_1 не набув право отримати відшкодування коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

Крім того, апелянт звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що задовольняючи заяву ОСОБА_1 про заміну неналежного відповідача, суд першої інстанції своєю ухвалою від 02 березня 2021 року ухвалив замінити первісного відповідача - Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» належним відповідачем - Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк». В той же час, задовольняючи позов, суд першої інстанції зобов`язав Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» протягом одного місяця з дати набрання зазначеним рішенням законної сили на підставі статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вчинити дії щодо застосування наслідків нікчемності договору банківського вкладу від 18 листопада 2014 року № 004-4 та до додаткової угоди № 1 до цього договору.

Апелянт зазначає, що ПАТ «Дельта Банк» знаходиться в процедурі ліквідації, тому реституція у вигляді вчинення дій щодо застосування нікчемності правочину не є можливою і не може бути виконана банком, що перебуває в ліквідації, оскільки введення в банк тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тобто застосування реституції неможливо в силу спеціального закону.

В доводах апеляційної скарги представник ПАТ «Дельта Банк» також звертає увагу апеляційного суду на застосування строків позовної давності. Вказує, що оспорюваний договір був укладений 12.11.2014 року, ліквідація банку розпочалась 02.10.2015 року, тоді як позивач звернувся до суду із даним позовом лише у липні 2020 року, тобто із пропуском строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 посилається на безпідставність її доводів, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Щодо застосування строку позовної давності зазначив, що протягом 2015-2019 року позивач звертався за захистом своїх прав та інтересів до Окружного адміністративного суду м. Києва із вимогами про зобов`язання Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вчинити дії щодо визнання укладених правочинів нікчемними. Проте, Окружний адміністративний суд м. Києва відмовився їх задовольнити вважаючи, що даний спір не відноситься до публічно-правових, та роз`яснив позивачу необхідність звернення до суду загальної юрисдикції із вимогами в порядку захисту прав споживача. Відповідний пакет судових рішень разом із заявою про поважність причин пропуску строку позовної давності позивач подав до суду першої інстанції у липні 2020 року.

Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» - адвокат Петренко Г.В. в судовому засіданні 02.11.2022 року підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, підтримав викладені у відзиві доводи. Просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 12.11.2014 позивач уклав договір банківського вкладу №004-28803-121114 («Депозит Delta Premier») з ПАТ «Дельта Банк». За умовами договору банк прийняв на депозитний рахунок грошові кошти у розмірі 1 100 000,00 грн зі строком повернення до 17.11.2015 з нарахуванням 23 % річних (а. с. 9). Відповідно до п. 2.7. договору банк довів до відому вкладника інформацію, зазначену в статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI), відповідно до умов якої сума граничного розміру відшкодування коштів з цим вкладом, включаючи відсотки, не може бути більшою граничного розміру відшкодування коштів, що становить 200 000 грн для одного вкладника в одному банку.

Також, цього дня банк ознайомив позивача з положеннями Закону № 4452-VI в частині обставин, що за наявності яких Фондом гарантування вкладів фізичних осіб не здійснюється відшкодування за вкладом, що підтверджується заявою позивача від 12.11.2014 (а. с. 12).

Одночасно з договором банківського вкладу була укладена додаткова угода № 1, відповідно до умов якої ставка річних процентів була збільшена до рівня 24,5% річних (а. с. 10).

12.02.2015 між позивачем та банком було укладено додатковою угоду № 2, за умовами якої дату повернення вкладу було змінено на 01.06.2015 (а. с. 11).

Судом також встановлено, що Правлінням Національного банку України від 30.10.2014 прийнято постанову № 692/БТ «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних».

02 березня 2015 року на підставі постанови Правління Національного банку України про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних Фонд запровадив тимчасову адміністрацію і розпочав процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку. (а. с. 33-36).

Листом від 23.07.2015 за № 05-3047016 банк повідомив позивача, що на підставі Постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», відповідно до якого з 03.03.2015 у банку запроваджено тимчасову адміністрацію. Кошти за його вкладом, розміщеним у банку, не підлягають відшкодуванню Фондом на підставі частини 4 статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (а. с. 16).

20.12.2018 за вхідним № 1957 позивач знову звернувся до Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» із заявою про перевірку його договору банківського вкладу на предмет нікчемності на підставі того, що вклад був залучений у період дії постанови Національного банку України від 30 жовтня 2014 року № 692/БТ «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних» (а. с. 17).

У відповідь на це звернення банк листом від 27.12.2018 за № 05-3406749 повідомив позивача, що оскільки додатковою угодою № 1 від 12.11.2014 до Договору банківського вкладу № 004-28803-121114 йому було підвищено відсоткову ставку, кошти за його договором не підлягають відшкодуванню Фондом на підставі пункту 7 частини 4 статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (а. с. 18-19).

Листом від 06.12.2019 банк в котре висловив позивачеві свою повагу та повідомив, що на виконання вимог частини 2 статті 38 Закону України Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фондом була здійснена перевірка договорів на предмет нікчемності та встановлено, що Договір № 004-28803-121114 від 12.11.2014 був укладений між ним та банком на індивідуальній основі з установленням підвищеної відсоткової ставки, а тому відповідно до пункту 7 частини 4 статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти за цим вкладом не підлягають відшкодуванню за рахунок Фонду (а. с. 20).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що договір банківського вкладу№ 004-28803-121114 та додаткова угода № 1 до нього були укладені 12.11.2014, тобто після винесення 30.10.2014 Правлінням Національного банку України від 30.10.2014 постанови № 692/БТ «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних». У результаті укладеного договору позивач набув право отримати відшкодування коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, тобто укладення договору призвело до збільшення гарантованої суми відшкодування за вкладами фізичних осіб Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. Звідси, договір банківського вкладу № 004-28803-121114 та додаткова угода № 1 від 12.11.2014 є нікчемними в силу п. 9 частини 3 статті 38 Закону № 4452-VI. Оскільки визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, районний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині застосування наслідків нікчемності правочину, оскільки договір банківського вкладу та додаткова угода до нього є нікчемними в силу закону, не створюють жодних юридичних наслідків, а тому визнання їх додатково недійсними закон не вимагає.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і по захист яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 фактично звернувся до суду із даним позовом для захисту свого права на повернення вкладу разом з нарахованими процентами за договором № 004-28803-121114 та додатковою угодою № 1, оскільки Банк відмовив йому в задоволенні такої вимоги.

В той же час, судом вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що постановою правління Національного банку України № 150 від 02.03.2015 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних.

02.03.2015 виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» № 51, на підставі якого з 03.03.2015 розпочато процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на три місяці з 03.03.2015 по 02.06.2015 включно та призначено уповноважену особу Фонду - провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова Владислава Володимировича.

У подальшому до рішення виконавчої дирекції Фонду № 51 від 02.03.2015 «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» було внесено зміни, відповідно до яких пункт 2 цього рішення викладений у такій редакції: «Тимчасову адміністрацію запровадити строком на шість місяців з 03.03.2015 по 02.09.2015 включно».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду «Про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» № 147 від 03.08.2015 строки здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» продовжено по 02.10.2015 включно.

З 05.10.2015 розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк», про що опубліковано в газеті «Голос України» № 187 (6191) від 08.10.2015 (https://delta.fg.gov.ua).

Отже, з 03.03.2015 ПАТ «Дельта Банк» здійснює свою діяльність на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно з пунктом 16статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6статті 2 цього Закону ліквідація банку -це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Відповідно до частини 2, 3 статті 38 Закону 4452-VI з метою забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків банку протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов`язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду.

З аналізу положень статті 38 Закону 4452-VI вбачається, що вони врегульовують права та обов`язки Фонду і банку щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків банку, які виникли у звязку із віднесенням банку до категорії неплатоспроможних та запровадженням у банку тимчасової адміністрації.

Тобто, в силу положень Закону 4452-VI перевірку правочинів на предмет їх нікчемності відноситься до повноважень Фонду і наслідки нікчемності правочину також настають для сторін лише у силу вимог закону.

При цьому Фонд керується лише питаннями забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків банку. Тому, виявивши правочини, які на думку Фонду та його уповноважених осіб є нікчемними (тобто недійсними згідно із законом), Фонд повідомляє про це їх сторін та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності правочинів, найпоширенішим з яких є відмова у включенні клієнтів банку до Реєстру вкладників, які мають право на відшкодування до 200 тис. грн.

Стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є неможливим.

Разом з тим, позивач помилково вважав, що визнання договору нікчемним у судовому порядку матиме своїм наслідком повернення грошових коштів за вкладом та нарахованих процентів в обхід ліквідаційних процедур.

Відповідно до ч. 5 ст. 45 Закону 4452-VI протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку.

В період запровадження тимчасової адміністрації банку виплата коштів за договорами банківських рахунків вкладників має здійснюватись у відповідності до «Положення про порядок відшкодування Фонду гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами», затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.08.2012 року за №14.

Статтею 77 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення НБУ про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч.1, 4 ст.52 Закону 4452-VI визначено порядок спрямування уповноваженою особою Фонду коштів одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна банку на задоволення вимог кредиторів та встановлено що вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

Як вбачається із п. 19 постанови Верховного Суду від 23 липня 2021 року у справі №826/17810/18, на залишок невиплачених коштів, які були розміщені на рахунку в ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_1 включено до 7 черги акцептованих вимог.

Зазначених обставин в ході розгляду справи у суді апеляційної інстанції позивач не спростував.

З огляду на вказане, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання договору нікчемним та застосування наслідків нікчемності правочину, не являється ефективним для повернення грошових коштів за вкладом та нарахованих процентів.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Будь-яке повернення коштів з рахунків, зокрема, депозитних, регулюється Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Саме цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами.

Таким чином, під час ліквідації банку не допускається задоволення вимог кредиторів банку окремо від ліквідаційної процедури.

В разі порушення такої процедури позивач не позбавлений права оскаржити дії чи бездіяльність Фонду або Уповноваженої особи в судовому порядку.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому колегія суддів не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, неправильно застосував положення статті 38 Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про задоволення позову в частині зобов`язання Уповноваженої особи ФГВФО застосувати наслідки нікчемності правочину.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом невірно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Петренко Галини Вікторівни задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2021 рокускасувати. Ухвалити у даній справі нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договору банківського вкладу нікчемним та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12.12.2022 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.А.