Провадження номер 2/756/2163/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року м. Київ

Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Шролик І.С.,

секретар судового засідання - Михнюк В.М.,

за участі позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просив суд: визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що він є власником квартири АДРЕСА_1 .

У згаданій квартирі зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_4 .

Як стверджував позивач ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 являється його колишньою дружиною, в спірній квартирі зареєстрована з 12.04.2007 року. На теперішній час він позбавлений можливості вільно користуватися та розпоряджатися належною йому квартирою у зв`язку з фактичною реєстрацією та проживанням відповідачки. Крім того, зазначав, що ОСОБА_2 не здійснює витрати на утримання квартири та її ремонт.

Позивач вважає, що він, як власник житла, має право на реалізацію свого права власності, оскільки колишня дружина з моменту розірвання шлюбу втратила право користування квартирою.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 листопада 2021 року справу передано для розгляду головуючому судді Андрейчуку Т.В.

Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з розпорядженням керівника апарату Оболонського районного суду м. Києва від 19 травня 2022 року № 33, у зв`язку з мобілізацією судді Андрейчука Т.В., призначено повторний автоматизований розподіл справи № 756/18047/21 (2/756/2081/22).

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 травня 2022 року справу передано судді Шролик І.С.

Ухвалою суду від 23 травня 2022 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідач подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що з 12.04.2007 року зареєстрована в спірній квартирі, яка належить на праві власності ОСОБА_5 . Шлюб між сторонами розірвано у 2021 році. В травні 2021 року позивач залишив квартиру та постійно проживає у своєї майбутньої дружини. Зазначила, що всупереч твердженням позивача, вона несе витрати на утримання та ремонт квартири, сплачує комунальні платежі. Не перешкоджає позивачу в користуванні своїм житлом. Просила суд при вирішенні справи врахувати, що спірна квартира являється її єдиним житлом, в якому вона проживає разом із сином з 2000 року. Будь-якого іншого житла не має.

Позивач у судому засіданні підтримав заявлені вимоги з підстав, наведених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити. Пояснив, що після укладення другого шлюбу проживає з молодшим сином у дружини. Не може уявити, як проживати із особою - колишньою дружиною, яка чужа йому людина. Ключі від квартири в нього є.

Відповідач та її представник у судовому засіданні проти позову заперечували. Наголосили на тому, що спірна квартира являється єдиним житлом ОСОБА_2 , а тому визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, фактично призведе до того, що відповідачка стане безхатьком.

Суд, заслухавши думку позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 25.12.2000 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.01.2007 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.02.2007 року, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а. с. 4, 5-6,7-8).

13 серпня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 (а. с. 15). Від шлюбу в сторін є двоє дітей.

З паспорту відповідача ОСОБА_2 вбачається, що з 12.04.2007 року вона зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 20).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30.07.2021 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 10-13).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 15.02.2022 року, вбачається, що у ОСОБА_2 не має у власності нерухомого майна.

Спір між сторонами виник з приводу наявності правових підстав для припинення відповідачем, як колишньою дружиною права користування житлом, що належить позивачу.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За приписами ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій ст. 64 Цього Кодексу, в тому числі і дружина. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє її права користування займаним приміщенням.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Ст. 8 Конвенції визначено, що, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" (заява № 58255/00, п. п. 40-42) зазначено, що у розумінні Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. рішення ЄСПЛ у справі "Прокопович проти Росії', заява № 58255/00, п. 36). Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява №19009/04, п. 50).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У п. 44 вищезазначеного рішення міститься висновок, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Як встановлено з довідки відповідач не має у власності жодного житла. На заперечення позивача, що до шлюбу відповідач проживала в квартирі своєї матері в м. Дрогобич, ОСОБА_2 пояснила, що ніколи не мала навіть частки в квартирі. А приблизно у 2017 році її мати зловживала спиртними напоями, тому подарувала квартиру сестрі, яка у 2017 році її відчужила.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , відповідач вказувала на те, що виселення її з квартири АДРЕСА_1 фактично позбавить її житла.

З огляду на що, визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням буде мати наслідком виселення її із спірної квартири, що покладе на неї надмірний тягар, чим порушить баланс інтересів сторін, оскільки фактично вона стане безхатченком.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц зазначила, що члени сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

При цьому навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Отже, вирішуючи справу про наявність правових підстав для виселення особи з житлового приміщення, суд повинен у кожній конкретній справі здійснити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (аналогічні підходи до вирішення справ у подібних правовідносинах сформулював Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 21 жовтня 2019 року у справі № 452/2387/17, від 23 жовтня 2019 року у справі 757/19753/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 362/3042/17, від 15 січня 2020 року № 754/613/18-ц).

У справі, що розглядається, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу суд вважає за необхідне оцінити з урахуванням таких обставин: 1) чи можна вважати спірну квартиру житлом відповідача в розумінні ст. 8 Конвенції; 2) чи є у ОСОБА_2 будь-яке інше житло, окрім квартири АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 тривалий час з 2000 року мешкає у квартирі АДРЕСА_1 , вселилася як дружина власника, проживає разом із повнолітнім сином, який є особою з інвалідністю з дитинства.

Матеріалами справи засвідчується та не заперечується позивачем те, що вона має право користування квартирою АДРЕСА_1 , в якій з 12 квітня 2007 року зареєстроване її місце проживання.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 15.02.2022 року, у ОСОБА_2 не має у власності нерухомого майна.

Також суд звертає увагу на те, що твердження позивача про те, що ОСОБА_2 не здійснює витрати на утримання квартири та її ремонт, спростовуються долученими відповідачем до відзиву копіями квитанцій про сплату комунальних платежів.

Окрім того, в судовому засіданні позивач пояснив, що з часу залишення квартири, вже майже рік не сплачує комунальні платежі.

Зважаючи на наведені обставини, суд вважає, що визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , яке становить непропорційне втручання у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст. 8 Конвенції, не є виправданим, необхідним для захисту прав позивача та покладає на відповідача надмірний тягар, тому що може призвести до того, що вона стане безхатченком.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 08 липня 2022 року.

Суддя І.С. Шролик