Ухвала

Іменем України

29 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 2-6410/2007

провадження № 61-12410ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , на ухвалу Одеського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Малиновської районної адміністрації м. Одеси про визнання факту прийняття спадщини та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2007 року визнано за ОСОБА_1 :

факт прийняття спадщини на квартиру АДРЕСА_1 ;

право власності на 598/1000 частини квартири АДРЕСА_1 у порядку успадкування за законом.

Визнано за ОСОБА_2 :

факт прийняття спадщини на квартиру АДРЕСА_1 ;

право власності на 598/1000 частини квартири АДРЕСА_1 у порядку успадкування а законом.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 30 вересня 2022 року оскаржила його в апеляційному порядку.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2007 року відмовлено.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що наведені заявницею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження: догляд протягом 2007-2011 років сестри та відсутність за місцем свого проживання у м. Одесі до 2011 році, не є обставинами непереборними в розумінні вимог пункту 2 частини другої статті 358 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та такими, що не залежали від волевиявлення скаржника чи пов`язані із перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій протягом майже 15 років.

У грудні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить зазначену ухвалу скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагу, що позбавляє ОСОБА_1 єдиного ефективного засобу правового захисту, працівники Малинівського районного суду м. Одеси запевняли її, що помилку обрахунку розміру часток, які є в судовому рішенні, можна виправити шляхом подачі до суду заяви про виправлення описки, тому вона тривалий час не здогадувалась про порушення її права та необхідність звертатися з апеляційною скаргою у строки, передбачені чинним законодавством. Крім того, під час ухвалення оскаржуваного судового рішення та під час перебігу строку на його апеляційне оскарження вона була зайнята доглядом за своєю рідною сестрою, мешкала у іншому місці, фактично не мала можливості звернутися до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Право на касаційне оскарження судових рішень передбачене статтею 389 ЦПК України.

Предметом касаційного оскарження за касаційною скаргою ОСОБА_1 є ухвала суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження у справі.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Підставами касаційного оскарження зазначених у пункті 3 частини першої статті 389 ЦПК України судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності чи неправильності судового рішення.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Встановлено, що заочне рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2007 року ОСОБА_1 оскаржила в апеляційному порядку 30 вересня 2022 року.

На обґрунтування пропуску строку на апеляційне оскарження заявниця посилалась на те, що вона є особою похилого віку (1948 року народження) та вважала, що неправильно визначений судом розмір часток у майні може бути змінений судом першої інстанції на підставі заяви про виправлення описки у судовому рішенні. Про те, що вказане судове рішення має суттєві помилки, які не можуть бути усунені іншим шляхом, ніж його апеляційне оскарження, позивачка дізналась лише 14 вересня 2022 року після ознайомлення із ухвалою Малиновського районного суду від 01 вересня 2022 року про відмову в задоволенні її заяви про виправлення описки в заочному рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2007 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14 жовтня 2022 року зазначені ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси визнано неповажними.

На виконання ухвали Одеського апеляційного суду від 14 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження, посилалась на те, що в період з 2007 до 2011 року вона постійно здійснювала догляд за своєю рідною сестрою ОСОБА_3 , яка була особою із інвалідністю другої групи, та через значні вади здоров`я, а саме через значну диспропорцію кінцівок та інші захворювання опорно-рухового апарату не мала можливості самостійно пересуватися, постійно потребувала стороннього догляду та допомоги.

Таким чином протягом 2007-2011 роках вона постійно проживала у своєї сестри у селі Чорногузи, що знаходиться в Чернівецькій області.

До міста Одеси вона повернулась після смерті ОСОБА_3 у 2011 році, вона не усвідомлювала, що оскаржуваним рішенням порушуються її права, оскільки її позовна заява судом була задоволена та визнано право власності на спадкове майно.

Щодо розміру часток її запевнили, що описку у розрахунках можна виправити шляхом подачі заяви про виправлення описки.

Також зазначала, що перегляд вказаного судового рішення не створить негативних наслідків для відповідача та для іншого позивача у справі, а тільки внесе ясність щодо розміру часток в праві на успадковане майно.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2007 року відмовлено.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що наведені заявницею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження: догляд протягом 2007-2011 років за сестрою та відсутність за місцем свого проживання у м. Одесі до 2011 році не є обставинами непереборної сили у розумінні вимог пункту 2 частини другої статті 358 ЦПК України, та такими, що не залежали від волевиявлення скаржника чи пов`язані із перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій протягом майже 15 років.

Інших належних та допустимих доказів того, що перешкоджало заявниці подати належно оформлену апеляційну скаргу у встановлені процесуальним законом строки, визначеною статтею 294 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення), скаржницею не надано.

Таким чином, апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, і заявницею не надано доказів існування обставин непереборної сили, скаргу подано з пропуском строку на апеляційне оскарження понад 15 років, а отже, відповідно до пункту 2 статті 358 ЦПК України у відкритті апеляційного провадження необхідно відмовити.

З таким висновком суду апеляційної інстанції погоджується й Верховний Суд з оглядом на таке.

Згідно з підпунктом 13 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII) судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У підпункті 9 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону № 2147-VIII, зазначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже, судові рішення, що ухвалені до набрання чинності цією редакцією ЦПК України, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, однак до розгляду таких скарг застосовуються правила, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції проголошено 30 листопада 2007 року за участю позивачки ОСОБА_1 , вона ознайомилася з матеріалами справи 07 червня 2021 року відповідно до її заяви від 06 червня 2021 року, від отримання копії рішення відмовилась за відсутністю потреби у цьому.

24 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про виправлення арифметичної помилки в заочному рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2007 року, в задоволенні якої було відмовлено ухвалою суду від 01 вересня 2022 року.

З апеляційною скаргою на оскаржуване рішення суду ОСОБА_1 звернулась лише 30 вересня 2022 року, тобто зі спливом майже 15 років після його ухвалення.

Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Отже, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що звернувшись з апеляційною скаргою 30 вересня 2022 року ОСОБА_1 пропустила передбачений частиною другою статті 358 ЦПК України річний строк.

За правилами частини другої статті 358 ЦПК України право на відкриття апеляційного провадження можливе лише у випадках: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Встановлено, що заочне рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2007 року, проголошено 30 листопада 2007 року за участю позивачки ОСОБА_1 .

Отже, ураховуючи наведене, ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Також не заслуговують на увагу й доводи заявниці про її похилий вік та наслідки неправильного визначення судом розміру часток за наслідками вирішення справи.

Зазначені доводи не свідчать про надзвичайну або невідворотну подію, яка перешкоджала заявниці поданню апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Поважними причинами пропуску строку є ті обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії.

За змістом статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція) кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христовпроти України», заява № 24465/04, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, необхідно тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (Рішення ЄСПЛвід 28 листопада 1999 року у справі «Brumarescu v. Romania» (Брумареску проти Румунії), пункт 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (Рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russia» (Рябих проти Росії), пункт 52).

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України» та від 14 жовтня 2003 року «Трух проти України»).

Статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

ЄСПЛ вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення ЄСПЛ від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України»).

Поновлення строку пропущеного у зв`язку зі спливом тривалого періоду (понад 15 років), та за підстав, які не можуть бути визнані переконливими, свідчитиме про порушення судом принципу юридичної визначеності, ураховуючи, шо саме ОСОБА_1 звернулась із позовом.

У справах «Osman v. the United Kingdom» (Осман проти Сполученого королівства) та «Kreuz v. Poland» (Креуз проти Польщі) ЄСПЛ роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Отже, відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись частиною четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , на ухвалу Одеського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Малиновської районної адміністрації м. Одеси про визнання факту прийняття спадщини та визнання права власності відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

Г. І. Усик