Справа № 184/2702/21
Номер провадження 2/184/141/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2022 рокум. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Томаш В.І.,

за участю секретаря судового засідання Михайлової Т.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Шаврової Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Покров у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УНІВЕРСАЛ БАНК» до ОСОБА_1 «про стягнення заборгованості»,-

ВСТАНОВИВ:

АТ "УНІВЕРСАЛ БАНК" звернувся до Орджонікідзевського міського суду до відповідача із вказаним вище позовом, посилаючись на наступні обставини.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що 08.01.2019 року між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 був укладений Договір, відповідно до умов якого Відповідачу надано кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка НОМЕР_1 , а також підписав Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг від 08.01.2019р..

АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, а саме надав Відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору (не сплатив щомісячні мінімальні платежі), що має відображення у Розрахунку заборгованості за Договором. Таким чином, в порушення умов кредитного договору а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, хоча ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Станом на 31.03.2020 року у Відповідача прострочення зобов`язання із сплати щомісячного мінімального платежу за Договором сягнуло понад 90 днів, у зв`язку з чим, на підставі положення п.п.5.16 п.4 Розділу ІІ Умов, відбулось Істотне порушення Клієнтом зобов`язань, вся заборгованість за кредитом стала простроченою.

31.03.2020 року Банк направив Відповідачеві повідомлення «пуш» про істотне порушення умов Договору та про необхідність погасити суму заборгованості.

Проте Відповідач на контакт не виходив та не вчинив жодної дії, направленої на погашення заборгованості в зв`язку з чим та відповідно до п.5.18, 5.19 Розділу II Умов кредит став у формі «на вимогу». На залишок простроченої заборгованості Банк нараховував неустойку, передбачену Тарифами відповідно до наданого розрахунку.

На підставі вищезазначеного, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» за Договором станом на 20.08.2021 року становить 38586,20 грн., в тому числі: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 38586,20 грн.; заборгованість за пенею та комісією 0,00 грн. У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача утворену заборгованість, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 2270,00 грн.

В судове засідання представник позивача не з`явився, але в позові просить розглянути справу за відсутності їх представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та в разі неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач та його представник в судовому засіданні просять відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі. Надали відзив на позов, який підтримали в судовому засіданні.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги необґрунтовані, не знайшли своє підтвердження та не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що в жовтні 2017 року банк запустив новий проект «Monobank», в рамках якого відкриваються поточні рахунки клієнтам, спеціальним платіжним засобом яких є платіжні картки Monobank. На даних платіжних картках за заявою клієнтів встановлюється кредитний ліміт. Попередня ідентифікація відбувається за допомогою завантаження копії паспорта та ідентифікаційного коду в мобільний додаток, а видача картки після верифікації фізичної особи здійснюється або в точці видачі, чи спеціалістом банку за адресою, якою вказує клієнт. Умови обслуговування рахунків фізичних осіб в банку опубліковані на офіційному сайті банку та доступні для ознайомлення. П.п.3.1., 3.4., 3.5. п. 3 розділу II Умов визначено, що для надання послуг банк видає клієнту картку. Підписанням анкети-заяви клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг «Monobank» - договір. Датою укладення договору є дата підписання клієнтом анкети-заяви та отримання картки. Карта передається клієнту не активованою, для активації її необхідно додати інформацію в мобільний додаток з авторизацією за номером.

Також позивач посилається на те, що ОСОБА_1 08.01.2019 року звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву до договору про надання банківських послуг від 08.01.2019 року. На підставі укладеного договору відповідач отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок.

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або с необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в цьому випадку - AT «Універсал Банк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Ч. 1, ч. 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Позивач зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Як встановлено в судовому засіданні, в анкеті-заяві позичальника від 08.01.2019 року, підписаній сторонами, відсутні будь - яки умови договору, у тому числі про розмір процентної ставки, про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів), а також не передбачено нарахування подвійного розміру процентів на прострочену заборгованість.

Обґрунтовуючи право на нарахування розміру заборгованості, Позивач, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 08.01.2019 року, посилався на Умови обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал Банк» (ресурс: Умови обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал Банк» розміщені на офіційному сайті: https://www.monobank.ua/terms) та Тарифи.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Умов обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал Банк» та Тарифи я розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету до договору про надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання Відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати неустойки, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірі та порядку нарахування.

Крім того, роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (справа №6-16цс15).

Верховний суд також неодноразове висловлював аналогічну правову позицію і зазначав, що Витяги з Умов надання споживчого кредиту, з Умов та Правил надання банківських послуг, розміщені на сайті банка, що не визнаються позивачем та не містять його підпису, не можна розцінювати як частину договорів, у тому числі у справі 285/3013/16.

Верховний Суд України у справі №6-16цс15 від 11.03.2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал Банк», та Тарифи обслуговування кредитних карт не можна вважати складовими частинами укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника.

Суд вважає, що у цій справі неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією з сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал Банк», що розміщені на офіційному сайті позивача (https://www.monobank.ua/terms) неодноразово змінювалися самим АТ "Універсал Банк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з вказаним позовом .

Тобто кредитор міг додати до позовної заяви Тарифи та Витяг з Умов обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал Банк» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал Банк», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал Банк» та Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З урахуванням приписів ч. 6 ст. 81 ЦПК України обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал Банк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної з сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) та подвійного розміру процентів.

Таким чином, суд вважає, що грошові кошти, які відповідач сплачував позивачу з метою погашення тіла кредиту позивач використовував не за цільовим призначенням, а на інші, не узгоджені сторонами додаткових заходів, які використовувалися банком з метою збільшення вартості кредиту (подвійна процентна ставка на прострочену заборгованість в розмірі 76,8%, пеня в розмір 76,8%, штрафи в розмірі 100 грн. та пеня у розмірі 6,4% за кожен день прострочення платежу).

Згідно позовних вимог, позивач на залишок нарахованої ним станом на 31.03.2020 року простроченої заборгованості нарахував неустойку.

Згідно позовних вимог розмір неустойки визначається у вигляді штрафу 100 грн. та пеня у розмірі 6,4% від суми загальної заборгованості за кожен день прострочення виконання. Тобто, всупереч вимогам ст. 61 Конституції та правових позицій Верховного суду, позивач одночасно нараховував відповідачу штраф та пеню.

Відповідно до статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Правову позицію щодо заборони використання одночасно штрафу та пені неодноразове сформульовано у постановах Верховного Суду , у тому числі у справі №347/1910/15-ц . Згідно правової позиції Верховного Суду, відповідно до ст.549 ЦК штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Крім того, відповідно до розрахунку, наданого позивачем, ставка пені за порушення строків розрахунку складає 76,8%, що також є незаконним відповідно до правової позиції Верховного Суду.

Зокрема, Верховний суд у справі №487/7824/15-ц зазначив наступне: Встановлення відповідальності за невиконання умов кредитного договору у вигляді надмірно високої пені для позичальника суперечить приписам Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, окрім неузгоджених з відповідачем штрафів та пені, які нараховувалися йому, банком без узгодження з ним був встановлений ще третій від відповідальності також у разі в якості відповідальності за несвоєчасне погашення заборгованості, а саме подвійний розмір процентів.

Відповідно до наданого банком розрахунку, позивачем було нараховане відповідачу суму комісії та пені (накопичувальним підсумком) на суму 3950,00 грн., і крім того, окремо сума комісії та пені на 350,00 грн. Розрахунок, наданий банком, є результатом інтелектуальної діяльності працівника банку, спрямованої на визначення заборгованості позичальника перед банком, або є результатом дії програмного забезпечення банку. Вказаний розрахунок банку не є і не може бути доказом по справі. Верховний Суд у своїх правових висновках зазначав, що розрахунок заборгованості є письмовим поясненням позиції позивача, яким обґрунтовуються позовні вимоги, а не доказом в значенні, передбаченому ЦПК України. Тому він також не є доказом обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Розрахунок за кредитним договором від 08.01.2019 року, наданий позивачем є неповним, він починається лише з 08.07.2019 року і в ньому не зазначається сума грошових коштів, які банк надав відповідачу в кредит та сума грошових коштів, які сплачені відповідачем за період до 08.07.2019 року, що на думку суду є суттєвим при вирішенні вказаного спору.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідно до змісту позовних вимог банку відповідач одержав від нього кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді кредитного ліміту на поточний рахунок. Оскільки розрахунок, наданий банком, є неповним, в ньому не зазначена повністю вся сума, що ним сплачена банку за період з 08.01.2019 року до 08.07.2019 року, з якого починається розрахунок, наданий банком. Згідно наданого банком розрахунку заборгованості тільки за період з 08.07.2019 року ним було сплачено банку 5017,00 грн. за отриманий кредит в розмірі 5000 грн. Розмір грошових коштів, що був сплачений відповідачем позивачу за період з 08.01.2019 року до початку наданого ним розрахунку до 08.07.2019 року позивачем не наданий, ним не зазначається і фактично приховується. До свого позову банк не надав виписку по карткового рахунку, на підставі якого можливо перевірити розрахунок наданий позивачем.

Таким чином, судом встановлено, що позивач неправомірно списував грошові кошти на вказані вище додаткові, не передбачені домовленістю сторін заходи замість погашення заборгованості за тілом кредиту.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України мас найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст. 8 Конституції України.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09.04.1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22.11.1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11.07.2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Оскільки АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» не надано належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження заявлених ними позовних вимог, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та необхідність відмови в задоволенні позову.

Оскільки у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір із відповідача стягненню не підлягає, а всі судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УНІВЕРСАЛ БАНК» до ОСОБА_1 «про стягнення заборгованості» - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 03.05.2022р.

Суддя Орджонікідзевського міського суду В. І. Томаш