Дата документу 28.11.2022
Справа № 334/890/22
Провадження № 2/334/1757/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд міста Запоріжжя у складі

Головуючого суддіКоломаренко К.А.
при секретаріЦілінко А.С.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення порядку користування жилим приміщенням та усунення перешкод у користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення порядку користування жилим приміщенням та усунення перешкод у користуванні власністю, в якому просить усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням та вселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 в квартиру АДРЕСА_1 . Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житлову кімнату площею 10,8 кв.м., житлові кімнати площею 14,9 кв.м. з лоджією площею 2,325 кв.м. та 17,7 кв.м. з балконом площею 1,023 кв.м., залишити у спільному користуванні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Підсобні приміщення квартири: коридор, туалет, ванну кімнату, кухню та комору залишити в загальному користуванні. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Позовні вимоги обгрутновує наступним чином. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/1673/19 було встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_2 , на час її смерті, тобто на час відкриття спадщини. Також, зазначеним рішенням за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_4 , визнано право власності на: ј частину трикімнатної частини АДРЕСА_1 . Зазначене рішення було зареєстровано позивачем в Державному реєстрі речових прав на майно. 29.10.2021 року позивач зареєструвався у спірну квартиру. Право власності на Ѕ частку квартири було зареєстроване за ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , а інша Ѕ частка квартири зареєстрована за ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 18.02.2009 року, яке видане Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради. На момент смерті дружини позивача за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживала дружина позивача ОСОБА_4 , також за вказаною адресою фактично проживали та були зареєстровані: син спадкодавці ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Таким чином, ОСОБА_3 фактично успадкував ј частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , проте він не оформив своє право власності на спадкове майно. Отже, право власності на квартиру розподілено наступним чином: ОСОБА_2 Ѕ частка, ОСОБА_1 ј частка, ОСОБА_3 ј частка. ОСОБА_3 було влаштовано у вересні 2016 року до КУ «Бердянський геріатричний пансіонат» Запорізької міської ради, оскільки йому було встановлено І групу інвалідності, так як він потребував стороннього догляду, та не здатен був до самообслуговування. Приблизно у грудні 2021 року позивачу зателефонував відповідач ОСОБА_5 та у грубій формі відмовився надавати йому ключ від квартири. На підставі викладеного, позивач вважає, що його порушене право володіння та користування підлягає захисту, шяхом вселення до квартири, співвласником якої він є. 3 технічної характеристики спірної квартири слідує, що остання має загальну площу 70,25 кв.м., житлову площу 43,4 кв.м. та складається із: 1 коридор 10,3 кв.м., 2 житлова кімната 14,9 кв.м., 3 житлова кімната 17,7 кв.м., 4 житлова кімната 10,8 кв.м., 5 комора 0,6 кв.м., 6 кухня 8,4 кв.м.. 7 туалет 1,4 кв.м., 8 ванна 2,8 кв.м., балкон 1,023 кв.м., лоджія 2,325 кв.м. Спірна квартира складається із трьох кімнат: кімнати площею 10,8 кв.м. та двох кімнат площею 14,9 кв.м. з лоджією площею 2,325 кв.м. та 17,7 кв.м. з балконом площею 1,023 кв.м. Враховуючи, що на даний момент фактично є три власника квартири, один з яких знаходиться в КУ «Бердянський геріатричний пансіонат», при встановленні порядку користування жилим приміщенням: позивачу може бути виділена жила кімната, площею 10,8 кв.м.; відповідачам - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 може бути виділені дві жилі кімнати площею 14,9 кв.м. з лоджією площею 2,325 кв.м. та 17,7 кв.м. з балконом площею 1,023 кв.м., у спільне користування. Такий порядок користування жилим приміщенням є найбільш зручним для сторін. Підсобні приміщення квартири залишити в загальному користуванні коридор, туалет, ванну кімнату, кухню та комору. Враховуючи вищенаведені норми законодавства, виділивши відповідачам дві кімнати площею 14,9 кв.м. з лоджією площею 2,325 кв.м. та 17,7 кв.м. з балконом площею 1,023 кв.м., не порушить їх права, до того ж це дві кімната у яких мається балкон та лоджія, у житловій кімнаті площею 10,8 кв.м., яку позивач просить виділити йому, балкону або лоджії немає. Окрім того даний порядок не змінює розмір часток кожного співвласника.

Ухвалою суду від 14.02.2022 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження.

25.07.2022 року до суду (засобами поштового зв`язку) найшов відзив на позовну заяву від ОСОБА_2 , який вважає, що відсутні підстави для задоволення позову, з огляду на наступне. Позивач фактично проживає у житловому будинку (літ. А) АДРЕСА_2 , займавши повністю житлове приміщення, хоча право власності на вказаний будинок та земельну ділянку ще має ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , вказане право виникло в порядку спадкування після померлої матері ОСОБА_4 .. Відповідач одноособово користується ним, після поділу спадкового майна вирішив, що бажає проживати там. Крім того, відносини між сторонами у справі є вкрай важкими, і такий варіант подій був доречним для всіх спадкоємців. На теперішній час, за невідомих ОСОБА_2 обставин, відповідач виявив бажання на вселення його у квартиру АДРЕСА_1 . Тобто, позивач має на меті займати цілий житловий будинок разом із земельною ділянкою, а також ще кімнату у квартирі. До правоохоронних органів позивач не звертався, а доказів чинення перешкод відповідачами ОСОБА_1 не долучено. Крім, того, ОСОБА_1 з часу прийняття спадщини за адресою: АДРЕСА_3 житлово-комунальні послуги не сплачував, хоча обов`язок утримувати майно, що є у власності, є в силу Закону обов`язковим. Позивач не надав доказів, що відповідачами чиняться будь-які перешкоді користуванні спільною квартирою, що замінено замки на вхідних дверях, та що вони непускають його, безпідставно зазначає про наявність спору. Відповідачі будь-які інші перешкоди, не чинять, а фактично між сторонами існували домовленості, що позивач самостійно займає житловий будинок та земельну ділянку. Доказів будь-якої участі в утриманні квартири не надав, що вказує на відсутність спору.

Ухвалою суду від 23.08.2022 року було витребувано від Запорізької обласної ради відомості, чи було евакуйовано пацієнтів КУ «Бердянський геріатричний пансіонат» ЗОР, зокрема ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з окупованої території м. Бердянськ Запорізької області. Якщо так, то зобов`язати Запорізьку обласні раду вказати місце куди сааме (а.с.82-83).

22.09.2022 року від Запорізької обласної ради надійшла заява про неможливість надання інформації та витребуваних доказів в термін, встановлений судом (а.с.101-104).

06.10.2022 року на адресу суду надійшла відповідь від Запорізької обласної ради на ухвалу суду, відповідно до якої, достовірна інформація щодо місця перебування ОСОБА_3 , відсутня (а.с.110-112).

Ухвалою суду від 14.11.2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

В судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, 28.11.2022 року через канцелярію суду представник позивача адвокат Нікітіна Т.Г. подала заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, на задоволенні позовних вимог наполягають.

У судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином і завчасно (шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцкм проживання, а також шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду), причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав.

У судове засідання відповідач ОСОБА_5 та його представник адвокат Дем`янова В.Є. не з`явилися, про час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином і завчасно. 28.11.2022 року представник відповідача адвокат Дем`янова В.Є. подала заяву через канцелярію суду про розгляд справи без участі відповідача ОСОБА_2 , в задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі.

Частиною 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано і підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що право власності на Ѕ частку квартири було зареєстроване за ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , а інша Ѕ частка квартири зареєстрована за ОСОБА_2 , про що свідчить технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_4 (а.с.16).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20.02.2021 року у цивільній справі №334/1673/19 за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_4 , визнано право власності на: ј частину трикімнатної частини АДРЕСА_1 (а.с.12-14).

Зазначене рішення було зареєстровано позивачем в Державному реєстрі речових прав на майно, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.15).

Таким чином, право власності на спірну квартиру розподілено наступним чином: ОСОБА_5 Ѕ частка, ОСОБА_1 ј частка, ОСОБА_3 ј частка.

Квартира АДРЕСА_1 має загальну площу 70,25 кв.м., житлову площу 43,4 кв.м. та складається із: 1 коридор 10,3 кв.м., 2 житлова кімната 14,9 кв.м., 3 житлова кімната 17,7 кв.м., 4 житлова кімната 10,8 кв.м., 5 комора 0,6 кв.м., 6 кухня 8,4 кв.м.. 7 туалет 1,4 кв.м., 8 ванна 2,8 кв.м., балкон 1,023 кв.м., лоджія 2,325 кв.м., про що свідчить план квартири, характеристика квартири та експлікація приміщень квартири (а.с.16-17).

Тобто на частку позивача припадає 17,56 кв.м. загальної площі та 10,85 кв.м житлової площі вказаної квартири.

Спірна квартира складається із трьох кімнат: кімнати площею 10,8 кв.м. та двох кімнат площею 14,9 кв.м. з лоджією площею 2,325 кв.м. та 17,7 кв.м. з балконом площею 1,023 кв.м.

Як встановлено при розгляді справи, на час розгляду справи спірною квартирою користується співвласник ОСОБА_5 , який відмовляється надавати доступ до квартири позивачу. Третій співвласник ОСОБА_3 з вересня 2016 року перебував в КУ «Бердянський геріатричний пансіонат» Запорізької обласної ради, що не оспорюється сторонами. Відомостей, що ОСОБА_3 не перебуває у вказаному пансіонаті, на час розгляду справи суду не надано, про що свідчить лист Департаменту соціального захисту населення Запорізької ОДА, який був наданий Запорізькою обласною радою у відповідь на запит суду (а.с.110-111).

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти і користуватись своєю власністю; право власності є непорушним.

Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Права власника житлового будинку /квартири/ визначені у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають його права використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим майна зберігається, суд виділяє у користування сторін частину майна у натурі, що співмірна розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.

Також у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що "первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників".

У своїх позовних вимогах позивач просить встановити наступний порядок користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , а саме: виділити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житлову кімнату площею 10,8 кв.м., житлові кімнати площею 14,9 кв.м. з лоджією площею 2,325 кв.м. та 17,7 кв.м. з балконом площею 1,023 кв.м., залишити у спільному користуванні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , коридор, туалет, ванну кімнату, кухню та комору залишити в загальному користуванні.

Як вбачається з матеріалів справи, право власності на спірну квартиру розподілено наступним чином: ОСОБА_5 Ѕ частка, ОСОБА_1 ј частка, ОСОБА_3 ј частка, тобто позивач має право користування належною йому часткою у власності.

За положеннями ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість.

Як встановлено при розгляді справи, на даний час між сторонами склався конфлікт, щодо порядку користування жилим приміщенням, у зв`язку з чим, позувач змушений був звернутися до суду.

Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою домовленість щодо користування майном, між співвласниками та наймачами. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При цьому суд зазначає, що порядок користування квартирою, про який просить позивач, враховує баланс інтересів співвласників та забезпечує рівні умови здійснення ними своїх прав.

Посилання відповідача ОСОБА_3 на той факт, що позивачем не здійснюється утримання його власності - зокрема не сплачуються комунальні послуги на правильність висновків суду не впливає, оскльки несплата коштів за користування комунальними послугами, не може бути підставою для доведеності виникнення у співвласника квартири перешкод в користуванні майном, оскільки інші співвласники не позбавлені можливості ставити питання про відшкодування його частки в утриманні квартири шляхом звернення до суду з відповідними позовом.

Крім того, суд вважає, що визначення саме такого порядку користування жилим приміщенням, який зазначений у позовній заяві, не буде порушувати прав всіх співвласників та встановленого порядку користування квартирою, оскільки це жодним чином не впливає на частку кожного співвласника у праві власності, не змінює ці частки.

Щодо посилань відповідача на ту обставину, що сторонами встановлений порядок використання спільної валсності, а саме проживання позивача в житловому будинку (літ. А) АДРЕСА_2 , суд зазначає, що реалізація сторонами права їх власності на інше майно, що перебуває у їх спільній власності та не є предметом спору у справі, що розглядається судом, не може мати наслідком встановлення перешкод власнику в реалізації його правомочностей щодо користування належною йому 1/4 часткою спірного майна, а саме квартири АДРЕСА_1 .

Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 на користь позивача підлягають стягненню по 50% сплаченого позивачем судового збору, тобто по 992, 40 гривень з кожного.

Разом з тим, за відомостями, наданими позивачем, відповідач ОСОБА_3 є інвалідом І групи. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 319, 358 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення порядку користування жилим приміщенням та усунення перешкод у користуванні власністю - задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням та вселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житлову кімнату площею 10,8 кв.м., житлові кімнати площею 14,9 кв.м. з лоджією площею 2,325 кв.м. та 17,7 кв.м. з балконом площею 1,023 кв.м., залишити у спільному користуванні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Підсобні приміщення квартири: коридор, туалет, ванну кімнату, кухню та комору залишити в загальному користуванні.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 992, 40 гривень (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 коп.).

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя: Коломаренко К. А.