Справа № 201/164/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2022 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Батманової В.В.,

з секретарем судового засідання Турбаївської М.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу та зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання договору безпроцентної позики неукладеним та недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся із позовом до відповідача, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що між позивачем та відповідачем 01 вересня 2008 року був укладений договір позики на виконання якого позивач передав ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 240 000 доларів США. Договором від 01 вересня 2008 року було обумовлено строк повернення позики, який відповідно до п.4.1 становив один рік, тобто 01 вересня 2009 року. На виконання умов договору від 01.09.2008 ОСОБА_5 повернув 17 500 доларів США 01.09.2017; 37 500 доларів США 01.09.2018; 31 700 доларів США 01.09.2019, а всього було повернуто суму основного боргу в розмірі 86 700 доларів США, а також було повернуто суму відсотків за період прострочення боргового зобов`язання з 01.09.2009 до 01.09.2020 в сумі 53 300 доларів США. Неповернутою залишилася сума основного боргу за Договором позики від 01.09.2008 року 153 300 доларів США, що складає 4 353 720 грн., а також сума нарахованих процентів в розмірі 290 425 доларів США, що складає 8 248 070грн. З 01.09.2020 боржник ОСОБА_5 припинив виконувати свої зобов`язання, що змусило позивача звернутись до суду. Крім того, пунктом 6.1 Договору від 01 вересня 2008 року передбачено, що при простроченні повернення позики (її частини) «Позичальник» додатково до штрафу, передбаченого п.6.1 Договору, сплачує проценти в розмірі 15% річних, виходячи з неповерненої суми за весь строк прострочення. Відтак позивач просить суд стягнути з ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 153 300 доларів США, що за курсом НБУ становить 4 353 720 грн., а також суму нарахованих процентів в розмірі 290 425 доларів США, що за курсом НБУ становить 8 248 070 грн. та судові витрати.

Відповідач скористався своїм правом подачі зустрічної позовної заяви та подав заяву до ОСОБА_1 про визнання договору безпроцентної позики неукладеним та недійсним.

В обґрунтування позову було зазначено, що договір позики укладений 01 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем є підробленим, оскільки ОСОБА_5 не укладав вказаний договір та не підписував його. Проте ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 безпроцентну позику у розмірі 140 000,00 доларів США, яку повернув в повному обсязі, що підтверджується розпискою ОСОБА_1 від 06.11.2019, виконаною власноручно та даний факт не заперечується останнім. Просив суд визнати неукладеним та недійсним договір безпроцентної позики від 01 вересня 2008 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на суму у розмірі 240 000,00 доларів США.

Крім того, у відзиві на первісну позовну заяву ОСОБА_5 надав пояснення, аналогічні викладеним у зустрічній позовній заяві, заперечував проти задоволення позову просив в його задоволенні відмовити.

У відповіді на відзив та у відзиві на зустрічний позов представник ОСОБА_1 надав пояснення, аналогічні викладеним у позові, пояснив, що вказана розписка на яку посилається відповідач за первісним позовом не є окремою розпискою, а підтверджує факт часткової сплати коштів за договором позики укладеним 01 вересня 2008 року та є його складовою частиною.

В судовому засіданні позивач та його представник за первісним позовом підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили зустрічний позов залишити без задоволення, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові, відповіді на відзив, письмових поясненнях ті відзиві на зустрічний позов.

Представник відповідача за первісним позовом підтримав свій зустрічний позов в повному обсязі, проти первісного позову заперечував, просив суд відмовити у задоволенні первісного позову в повному обсязі.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , показали суду, що їм було відомо про наявність певних боргових зобов`язань між сторонами, однак конкретизувати та детально пояснити які саме не змогли, також факту укладання договору не підтвердили.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала суду, що ОСОБА_5 повернув ОСОБА_1 140 000 доларів США, зазначила, що їй було відомо про наявність певних боргових зобов`язань між сторонами.

Суд, вислухавши думку сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

В судовому засіданні встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений певний договір позики.

Відповідач за первинним позовом заперечуючи факт укладання договору від 01 вересня 2008 року та підписання його звернувся до суду з клопотанням про призначення судом експертизи, яка була призначена ухвалою від 09 серпня 2021 року

На виконання вказаної ухвали до суду надійшов висновок експерта від 23.12.2021 у якому на питання - чи виготовлено договір безпроцентної позики б/н від 01 вересня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 шляхом монтажу за допомогою комп`ютерної або копіювально-розмножувальної техніки тощо, експертом зазначено, що договір безпроцентної позики від 01.09.2008 виготовлений шляхом монтажу, а саме додрукуванням наявного на лицьовій стороні тексту на зворотну сторону аркушу, який становив раніше інший односторонній документ.

На питання чи вносились у текст договору безпроцентної позики б/н від 01 вересня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 зміни? Якщо вносилися, то яким чином (підчистка, дописка, травлення, виправлення тощо) і який зміст первинного тексту, експертом зазначено, що в первинний зміст зворотної сторони договору безпроцентної позики від 01.09.2008 вносились зміни шляхом підчистки - механічного видалення первинних записів. На ділянці видалення були розташовані рукописні записи, що утворювали прізвище, ініціали та підпис. Встановити первинний зміст записів не надається можливим у зв`язку з видаленням більшості штрихів елементів букв разом з поверхневим шаром паперу.

На питання чи виготовлені перша та друга сторінки договору безпроцентної позики б/н від 01 вересня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 на одному або різних принтерах (копіювальних апаратах, багатофункціональних пристроях), експертом зазначено, що друковані тексти на лицьовій та зворотній стороні аркушу договору безпроцентної позики від 01.09.2008 виконувалися на різних друкуючих пристроях.

На питання чи виготовлені (виконані) сторінки договору та їх фрагменти у різний час? Експертом зазначено, що друкований текст на лицьовій стороні документу виконувався неодночасно з текстом на зворотній стороні аркушу договору безпроцентної позики від 01.09.2008.

За таких обставин, суд критично оцінює доводи позивача за первинним позовом викладені по тексту позову, як на підставу позовних вимог.

Разом з цим, суд також критично оцінює доводи відповідача за первинним позовом в частині не укладання та не підписання вказаного договору, оскільки на питання - чи виконано підпис від імені ОСОБА_5 в графі «підпис», в розділі 9 «Реквізити та підписи сторін» договору безпроцентної позики б/н від 01 вересня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , саме ОСОБА_9 чи іншою особою, експертом зазначено, що Підпис від імені ОСОБА_5 у графі «(підпис)» в розділі 9 «Реквізити і підписи сторін» договору безпроцентної позики б/н від 01.09.2008, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , виконаний самим ОСОБА_9 .

На інші питання відповіді експертами надати не виявилось можливим, зокрема у зв`язку з відмовою у отримання вирізок документу, що досліджується.

Крім того, суд критично ставиться до показів свідків, які не надали суду свідчень про дійсне укладання договору від 01.09.2008 між сторонами. Також суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Судом також встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_9 повернуто ОСОБА_1 загальну суму у розмірі 140 000 доларів США за період 2014-2019 роки, про що міститься власноручний підпис ОСОБА_1 від 06.11.2019, проте відсутні підстави вважати вказаний документ розпискою, як окремим договором позики, з огляду на наступне.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить про те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 в справі № 6-1967цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.10.2020 в справі № 194/1126/18. Тобто судова практика зі спірних правовідносин є сталою і незмінною.

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 Цивільного кодексу України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку викладеного в постанові Верховного Суду від 22.04.2015 у справі N 6-48цс15, та зазначила, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Вимога про визнання договору неукладеним не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу), який передбачений положеннями Цивільного кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Ст. 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Враховуючи викладене судом не встановлено, а позивачем за первинним позовом не надано належних та достатніх доказів на підтвердження позовних вимог, а тому в задоволенні позовних вимог первинного позову слід відмовити.

Суд звертає увагу на те, що закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків (див. частина перша статті 11 ЦК України). В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено постановах Верховного Суду від 09.11.2018 у справі № 911/3685/17, від 10.09.2019 року у справі № 916/2403/18 та від 04.06.2020 у справі № 640/18354/14-ц.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Окрім того, твердження позивача про те, що він не укладав спірний договір від 01.09.2008, також є об`єктивно суперечливим та не знаходить свого відображення у фактичних обставинах справи з огляду на висновки призначеної судом та проведеної експертизи.

З огляду на вказане, судом не встановлено, а позивачем за зустрічним позовом не надано належних та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які він посилається у позовній заяві, як на підставу своїх позовних вимог.

Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання договору безпроцентної позики неукладеним та недійсним залишити без задоволення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 141 Цивільно - процесуального кодексу України у разі відмови у позові сплачений судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 13, 76, 78, 81, 89, 100, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу.

Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання договору безпроцентної позики неукладеним та недійсним.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Батманова