Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2022 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді Кушнір С.І.

за участю секретаря - Федоренко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Укрсиббанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра та гарантія» про захист прав споживача, визнання кредитного договору та договору застави недійсним та за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 , третя особа акціонерне товариство «Укрсиббанк» про звернення стягнення на предмет застави,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 09.09.2015 р. звернувся до суду з позовною заявою до акціонерного комерційного інноваційного банку «Укрсиббанк», ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», в якому просив визнати недійсним з моменту укладання кредитний договір від 29.05.2008 № 0, укладений між ОСОБА_1 та акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та договір застави транспортного засобу від 29.05.2008 № 127627, укладений між ОСОБА_1 та акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.05.2008 між позивачем та АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було укладено кредитний договір № 0. Зазначений Договір укладений сторонами із визначенням йою змісту на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів - фізичних осіб. Згідно умов кредитного Договору Позивачу надані кредитні кошти у розмірі 43182 доларів США зі сплатою 14 відсотків річних за користування кредитними коштами. Окрім того, з Відповідачем 1 також укладено Договір застави транспортного засобу № 127627 від 29.05.2008.

Позивач вважає, що істотна умова договору (порядок видачі та погашення кредиту) не відповідає вимогам законодавства України та інструкції по касові операції в банках України. Зазначає, що згідно з п. 1.5 кредитного Договору передбачений порядок надання кредиту, а саме шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 . Пунктом 3.4.1. кредитного Договору визначено, що для повернення суми кредиту використовується транзитний рахунок № НОМЕР_2 .

Проте позивач вважає, що з урахуванням положень Генеральної ліцензії (письмового дозволу НБУ з Додатком на право здійснення операцій з іноземною валютою) та положень правил ведення касових операцій і, відповідно правил відображення таких операцій в бухгалтерському обліку в банках України, встановленому законом, видача та погашення кредиту готівкою в іноземній валюті можливе виключно з використанням поточного рахунку клієнта, відкритого йому в установі банку на підставі договору банківського рахунку відповідно до положень глави 72 ЦК України. Поточними рахунками клієнта, згідно Плану рахунків в банках України, затвердженому постановою правління НБУ від 17.06.2004 № 280, є рахунки 2620, що призначені для обліку коштів клієнта.

Разом з тим, позивач зазначає, що для повернення суми кредиту згідно кредитного Договору, позичальник зобов`язаний проводити зарахування коштів шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_2 , який є транзитним рахунком та призначений лише для внутрішньобанківського обліку. При цьому, договору на обслуговування зазначеного рахунку укладено не було, а такий рахунок не є рахунком клієнта.

Таким чином, на думку позивача, п. 3.4.1 кредитного Договору суперечить встановленому чинним законодавством порядку видачі та повернення отриманих кредитів, порядку здійснення касових операцій з готівкою іноземною валютою, порядку відображення операцій з готівковою іноземною валютою в бухгалтерському обліку банку, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», положенням Генеральної ліцензії банку, Декрету КМУ «Про валютне регулювання та валютний контроль», ст. 162 КпАП і є недійсним, оскільки не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України.

При цьому, позивач вважає, що недійсність пунктів щодо видачі та погашення кредиту за кредитним договором тягне за собою недійсність кредитного договору в цілому, оскільки без шляхів видачі та погашення кредиту, кредитний договір неможливо виконувати.

Зазначає також, що вказаний кредитний договір позивачем було підписано під впливом обману з боку банку, а окрім того, сторонами не узгоджено всіх істотних умов договору, оскільки узгоджені у договорі розмірами відсоткової ставки за кредитом не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам.

Вважає, що перед укладанням договору банк навмисно ввів позивача в оману через свідомо не надану інформацію, яку повинен був подати перед укладанням правочинів для всебічного і повного ознайомлення з умовами кредитування, ціною, способами розрахунку, перевагами та недоліками існуючих на час укладання договору, схем кредитування та інше.

Посилається на те, що 28.08.2015 позивач був змушений звернутися з листом-замовленням до незалежного аудитора, яким проведено аудиторський висновок та розраховано реальну процентну ставку. Відповідно до висновку аудитора від 28.08.2015 реальна процентна ставка до Договору складає 21,546% у доларах США, у той час як у п 1.3.1. договору зазначено процент у розмірі 14,00 річних. Відповідно позивач під час укладення Договору не міг знати про реальну процентну ставку, ні абсолютне значення подорожчання кредиту.

Таким чином, на думку позивача, волевиявлення учасників спірною кредитного договору не відповідає реальній їх волі. Зокрема волі позивача, на умовах сплати реальної відсоткової ставки, що у дійсності складає 21,546% у доларах США, та у свою чергу тягнене за собою удорожчання кредиту на 31500,33 у доларах США, про що якби знав ніколи не підписав та не погодився на спірний договір.

При цьому, позивач вважає, що банк під час укладання кредитного договору, приховав від позивача повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту та реальної відсоткової ставки за цим кредитним договором чим ввів в оману позивача. Тобто в зазначених обставинах є ознаки обману.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України, визначено, що волевиявлення учасників правочину повинно відповідати його внутрішній волі.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Згідно ч. 1 сі. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману, щодо обставин, які мають істотне значення ч. 1. 2 ст. 229 ЦК України, такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину. або якщо вона замовчує їх існування, відповідно до ч. ст. 1 ст. 236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно із ч. 2 ст. 548 ЦК України, не дійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню.

Таким чином, на думку позивача, недійсність основного зобов`язання спричиняє не дійсність правочину щодо його забезпечення, тому є підстави визнані не дійсним і договір застави транспортного засобу.

Зазначає також, що про наявність обману з боку банку при укладенні кредитного договору позивачу стало відомо лише після проведення розрахунку аудитором, тобто 28.08.2015.

На підставі викладено просить позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 11.09.2015 р. зазначену цивільну справу було передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Демидовської А.І.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Демидовської А.І. від 14.09.2015 р. відкрито провадження в зазначеній цивільній справі, призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні та викликано учасників процесу.

30.11.2015 р. представником відповідача ПАТ «Укрсиббанк» (правонаступник АКІБ «Укрсиббанк») до суду подано заперечення на позовну заяву, в якій представник банку просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог при визнання договорів недійсними у повному обсязі.

Обґрунтовуючи свої заперечення, представник відповідача посилається на те, що позивач звернувся до суду із пропуском строку позовної давності, оскільки спірний договір було укладено 29.05.2008 р., проте з позовом він звернувся лише у 2015 році.

Крім того, посилається на те, що позивач добровільно виявив бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір. При укладенні договору позивач діяв вільно, виходячи з власних інтересів, прийняв рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначивши характер договору, який укладено, його умови (зміст), в тому числі порядок видачі і погашення кредиту.

Тому з урахуванням того, що сторонами на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено умови договору, зокрема щодо порядку його видачі та погашення, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання умов договору дискримінаційними чи несправедливими. Позивач не довів, що зміст кредитного договору суперечить ст.ст.18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак відсутні підстави для визнання договору недійсним.

Що стосується банківських проводок за кредитом, представник відповідача зазначає, що такі проводки здійснюються згідно до Плану рахунків бухгалтерського обліку банків. Правильність використання рахунків перевіряється Національним банком України.

08.02.2016 р. представник позивача звернувся до суду з уточненою позовною заявою до акціонерного комерційного інноваційного банку «Укрсиббанк», ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», в якому просив визнати недійсним з моменту підписання кредитний договір № 0 від 29.05.2008 року, підписаний між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" та договір застави транспортного засобу № 127627 від 29.05.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк».

Обґрунтовуючи уточнену позовну заяву, посилається на те, що позичальник кредиту за кредитним договором № від 29.05.2008 р. в сумі 43 182 доларів США не отримував та не має жодних зобов`язань перед відповідачем, оскільки останній не виконав своїх зобов`язань щодо законної видачі позичальнику кредитних коштів в іноземній валюті та не виконав предмету договору, тому вказаний договір є недійсним.

Крім того, зазначає, що пункт 3.4.1. кредитного договору суперечить встановленому чинним законодавством порядку видачі та повернення отриманих кредитів, порядку здійснення касових операцій з готівковою іноземною валютою і порядку відображення операцій з готівковою іноземною валютою в бухгалтерському обліку банку, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», положенням Генеральної ліцензії банку, що дозволяла йому проведення операцій з іноземною валютою, Декрету КМУ «Про валютне регулювання та валютний контроль», є недійсним, оскільки не відповідає вимогам ст.203 ЦК України.

При цьому вважає, що недійсність пунктів щодо видачі та погашення кредиту за кредитним договором тягне за собою недійсність кредитного договору в цілому, оскільки без шляхів видачі та погашення кредиту - кредитний договір неможливо виконувати.

Також зазначає, що позивач отримав кредит під відсоткову ставку у розмірі 14,00% річних, а реальна ставка складає 21,546% у доларах США, що є значно більшою, аніж сторони узгодили. Таким чином, позивач вважає, що банк під час укладання кредитного договору, приховав від позивача повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту та реальної відсоткової ставки за цим кредитним договором чим ввів в оману позивача.

Посилається також на те, що про наявність обману з боку банку при укладенні кредитного договору йому стало відомо лише після проведення розрахунку аудитором, тобто 28.08.2015 р., іншого шляху дізнатися про реальну процентну ставку у нього не було.

04.01.2016 р. представник ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа ПАТ «Укрсиббанк» про звернення стягнення на предмет застави, в якому просить:

- в рахунок погашення заборгованості перед ТОВ «Фінансова компанія «Довіра за Гарантія» за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25.05.2008 р. звернути стягнення на предмет застави, а саме транспортний засіб: марка MAZDA, модель СХ-7, номер шасі НОМЕР_3 , 2008 p., державний номер НОМЕР_4 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом визнання за ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» право власності на предмет застави - транспортний засіб: марка MAZDA, модель СХ-7, номер шасі НОМЕР_3 , 2008 p., державний номер НОМЕР_4 , вчинення подальших дій пов`язаних з переоформленням автотранспортного засобу в органах Державної автомобільної інспекції України ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», наділивши правом зняття з обліку зазначеного транспортного засобу;

- зобов`язати ОСОБА_1 передати ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»; предмет застави - транспортний засіб: марка MAZDA, модель СХ-7, номер шасі НОМЕР_3 , 2008 p., державний номер НОМЕР_4 , з комплектом ключів, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

Обґрунтовуючи зустрічний позов посилається на те, що 29.05.2008 р. між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту №. 0 у відповідності до якого останній отримав кредит в сумі 43182,00 долари США. В якості забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 з приводу повернення кредитних коштів останнім було надано в приватне обтяження: транспортний засіб: марка MAZDA, модель СХ-7, номер шасі НОМЕР_3 , 2008 p., державний номер НОМЕР_4 , відповідно до Договору застави транспортного о засобу № 127627 від 29.05.2008 р. Відомості про оформлення застави було внесено 25.09.2008 р. в Державний реєстр обтяжень рухомого майна, заставна вартість предмету застави склала 235224 грн.

Зазначає, що 20.04.2015 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гаратїя» укладено Договір факторингу № 17, відповідно до якого; останній набув право Нового кредитора до ОСОБА_1 за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29.05.2008 р.

Більш того, відповідно до Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (реєстрація змін), Первісним кредитором здійснено зміну Заставодержателя з ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», на підставі чого останній набув права Заставодержателя відносно автотранспортного засобу, що виступило гарантом виконання зобов`язань, а саме: транспортний засіб марки MAZDA, модель СХ-7, номер шасі НОМЕР_3 , 2008р., державний номер НОМЕР_5 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Про зміну кредитора відповідач за зустрічним позовом був повідомлений, шо останній і не заперечу додавши копію повідомлення про відступлення прав вимог до первісного позову.

Посилається на те, що банк виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі. Відповідач, всупереч умов Кредитно договору, не виконує умов кредитного договору.

Відповідач свої зобов`язання щодо погашення заборгованості по наданому кредиту та сплаті процентів за користування ним, не виконує.

Таким чином, у зв`язку з невиконання зобов`язань ОСОБА_1 по поверненню кредитних коштів по Договору № 0 налічується заборгованість у розмірі 925 106.17 грн., яка складається з 495 818,26 грн. (сума боргу) + 384623,51 грн. (інфляційне збільшення суми боргу) і 44 664,40 грн. (3% річних).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна за № 48114771 від 20.10.2015 р за заявою позивача Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України було зареєстровано звернення стягнення відносно предмету застави.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 02.11.2016 р. зазначену цивільну справу було передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кицюк В.С.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 06.09.2017 р. зазначену цивільну справу було передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кізюн Л.І.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25.04.2018 р. замінено відповідача акціонерний комерційний інноваційний банк «Укрсиббанк» на правонаступника - публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк».

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 11.09.2018 р. зазначену цивільну справу було передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

Ухвалою суду від 19.10.2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача Ленвченка І.І. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечив у повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача АТ «Укрсиббанк» проти задоволення позову заперечив, просили відмовити у його задоволенні.

Представник позивача за зустрічним позовом ТОВ «Довіра та Гарантія» надіслав заяву про розгляд справи у відсутність представника, зустрічний позов підтримав, в задоволенні ОСОБА_1 просив відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, врахувавши їх доводи, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що 29.05.2008 р. між акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0 (далі - кредитний Договір) у відповідності до п. 1.1 якого Банк зобов`язується надати Позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, долар США (USD), в сумі 43182 доларів США, що дорівнює еквіваленту 209432,70 грн. за курсом НБУ на день укладення цього Договору, а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у цьому Договорі.

Відповідно до п. 1.2.1 кредитного Договору надання кредиту здійснюється у наступний термін: 29.05.2008 р. Згідно з п. 1.2.2. кредитного Договору Позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в термінах та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до Договору не пізніше 28.05.2015 р.

Відповідно до п. 1.3.1. кредитного Договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 14,00% річних.

Згідно з п. 1.5 кредитного Договору Банк надає Позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок Позичальника № НОМЕР_1 у Банку (МФО 351005).

Відповідно до п. 3.4.1. кредитного Договору Позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, і сплатити плату за кредит й інші грошові платежі на рахунок Банку в порядку та на умовах передбачених цим Договором, а саме на рахунок № НОМЕР_2 в АКІБ «Укрсиббанк» (МФО 351005).

Як вбачається з Додатку № 2 до кредитного договору «Графік платежів», позивач був обізнаний з сукупною вартістю кредиту, оскільки зазначений Графік було підписано ним без будь-яких зауважень, з якого вбачається розмір погашення основної суми кредиту, процентів за користування ним за весь період дії кредитного Договору, починаючи з травня 2008 року і закінчуючи травнем 2015 року (помісячно).

29.05.2008 р. між акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір застави транспортного засобу № 127627. Відповідно до п. 1.1 даного Договору Заставодавець передає в заставу рухоме майно - транспортний засіб марка MAZDA, модель СХ-7, номер шасі НОМЕР_3 , 2008 p., державний номер НОМЕР_4 . Відповідно до п. 1.3 даного Договору заставою забезпечується у повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань Заставодавця за Кредитним договором № 0 від 29.05.2008 р. укладеного між Сторонами.

29.05.2008 р. ОСОБА_1 відповідно до Заяви про видачу готівки № 62 зі свого поточного рахунку № НОМЕР_1 отримав в касі АКІБ «Укрсиббанк» 43182 доларів США, що в еквіваленті становить 209432,70 грн.

Як встановлено з доданих до справи доказів, ОСОБА_1 здійснював платежі за кредитним Договором у період з травня 2008 по травень 2015 року.

20.04.2015 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено Договір факторингу № 17, відповідно до якого; останній набув право Нового кредитора до ОСОБА_1 за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29.05.2008 р.

Відповідно до Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (реєстрація змін), Первісним кредитором здійснено зміну Заставодержателя з ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», на підставі чого останній набув права Заставодержателя відносно автотранспортного засобу на підставі Договору застави транспортного засобу № 127627 від 29.05.2008 р., що виступило гарантом виконання зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29.05.2008 р., а саме: транспортний засіб марки MAZDA, модель СХ-7, номер шасі НОМЕР_6 , 2008р., державний номер НОМЕР_5 , що належить на праві власності ОСОБА_1

20.04.2015 р. листом ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» № ДГ1906/1 повідомлено ОСОБА_1 про відступлення права вимоги АТ «Укрсиббанк» за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29.05.2008 р.

28.08.2015 р. за замовленням ОСОБА_1 ТОВ «Аудиторська фірма «АУДИТІНФОРМСЕРВІС» було здійснено розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки за кредитом від 29.05.2008 р., відповідно до якого реальна процентна ставка становить 21,546%, абсолютне значення подорожчання кредиту 31500,33 доларів США.

Щодо вимог первинного позову про визнання недійсним з моменту укладання кредитний договір від 29.05.2008 № 0, укладений між ОСОБА_1 та АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або припиняти порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

ЦК України здійснює поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані, та закріплює підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 28.04.2022 р. у справі № 333/7121/18 зазначено, що «для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору».

У пункті 36.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 р. у справі № 363/1834/17 вказано, що:

«З 13 січня 2006 року також почали діяти нові редакції:

статті 18 Закону України № 1023-XII «Про захист прав споживачів», яка визначила підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Такі умови є несправедливими тоді, якщо всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (частина друга статті 18 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частина п`ята вказаної статті);

статті 19 Закону України № 1023-XII «Про захист прав споживачів» про заборону нечесної підприємницької практики - будь-якої підприємницької діяльності або бездіяльності, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції (пункт 14 статті 1 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV). Поняттям такої практики охоплюється, зокрема, будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману (пункт 2 частини другої статті 19). За змістом абзацу першого частини другої цієї статті підприємницька практика вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Така практика вводить в оману, зокрема, стосовно ціни або способу розрахунку ціни, потреби у послугах (пункти 3 і 4 частини другої статті 19 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV, чинній до 10 грудня 2019 року включно). Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (абзац восьмий частини другої вказаної статті у редакції Закону № 3161-IV, чинній до 10 грудня 2019 року включно). Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (частина шоста статті 19 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV)».

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

При зверненні із позовом позивач посилався на те, що кредитний договір є недійсним, оскільки істотна умова договору, а саме - порядок видачі та погашення кредиту, не відповідає вимогам чинного законодавства України та Інструкції про касові операції в банках України. Вказували також, що кредитний договір був підписаний під впливом обману з боку банку, сторони не узгодили всіх істотних умов договору з огляду на те, що зазначені у договорі розміри відсоткової ставки за кредитом не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам. Це підтверджується, на думку позивача, аудиторським висновком від 28.08.2015 р., яким встановлено, що реальна процентна ставка становить 21,546%, водночас у кредитному договорі вказано іншу ставку - 14,00 % річних.

Так, в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 визнавав факт укладення ним кредитного договору і тривалий час сплачував кредитні кошти, а також відсотки за користування ним.

Посилання позивача на незаконність п. 3.4.1.кредитного Договору, а саме те, що рахунок 3739… призначений лише для внутрішньобанківського обліку, не вплинуло на можливість виконання сторонами оспорюваного кредитного договору, а тому ця обставина не є підставою для визнання цього договору недійсним.

Суд звертає увагу, що обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

При цьому, суд зауважує, що розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки за кредитом від 29.05.2008 р., проведений ТОВ «Аудиторська фірма «АУДИТІНФОРМСЕРВІС» 28.08.2015 р., відповідно до якого реальна процентна ставка становить 21,546% абсолютне значення подорожчання кредиту 31500,33 доларів США, не підтверджує введення банком ОСОБА_1 в оману. При укладенні оспорюваного договору сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов, позивач був обізнаний з сукупною вартістю кредиту (Додатку № 2 до кредитного договору «Графік платежів» було підписано ним без будь-яких зауважень) та тривалий час позичальник виконував умови кредитного договору, сплачуючи відповідні платежі, не заперечуючи проти будь-яких умов кредитування. Тому відсутні підстави для визнання недійсним оспорюваного договору згідно зі статтею 230 ЦК України.

За таких обставин вбачається за необхідне відмовити у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним кредитного договору.

При цьому, у зв`язку із відсутністю підстав для визнання недійсним кредитного договору від 29.05.2008 р. № 0, укладеного між ОСОБА_1 та АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», тому нема підстав для визнання недійсним договору застави транспортного засобу від 29.05.2008 № 127627, укладеного між ОСОБА_1 та АКІБ «Укрсиббанк».

Щодо вимог зустрічного позову про звернення стягнення на предмет застави, а саме транспортний засіб: марка MAZDA, модель СХ-7, номер шасі НОМЕР_3 , 2008 p., державний номер НОМЕР_4 .

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За правилом ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як визначено ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом також встановлено, що 20.04.2015 ро. між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено Договір факторингу № 17, відповідно до якого; останній набув право Нового кредитора до ОСОБА_1 за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29.05.2008 р. та договору застави транспортного засобу від 29.05.2008 р. № 127627.

Згідно зі ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Як визначено ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Тобто, за змістом цього положення несприятливі умови для нового кредитора пов`язуються із виконанням боржником обов`язку первісному кредитору, а не у звільненні від такого обов`язку в цілому.

Звертаючись до суду із позовом, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» просило звернути стягнення на предмет застави згідно договору від 29.05.2008 р. № 127627, а саме транспортний засіб: марка MAZDA, модель СХ-7, номер шасі НОМЕР_3 , 2008 p., державний номер НОМЕР_4 , який належить на праві власності ОСОБА_1 .

Посилається на те, що банк виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі. Відповідач, всупереч умов Кредитно договору, не виконує умов кредитного договору.

Станом на сьогоднішній день відповідач свої зобов`язання щодо погашення заборгованості по наданому кредиту та сплаті процентів за користування ним, не виконує.

Зазначає, що у зв`язку з невиконання зобов`язань ОСОБА_1 по поверненню кредитних коштів по Договору № 0 налічується заборгованість у розмірі 925 106.17 грн., яка складається з 495 818,26 грн. (сума боргу) + 384 623,51 грн. (інфляційне збільшення суми боргу) і 44 664,40 грн. (3% річних).

При цьому в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 здійснював платежі за кредитним Договором у період з травня 2008 по травень 2012 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Разом з цим, із зазначеного у зустрічному позові розрахунку заборгованості ОСОБА_1 , неможливо встановити дійсний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором, періоди за які така заборгованість була нарахована. Належного розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним Договором № 0 від 29.05.2008 р., під час судового розгляду справи позивачем не надано

У зустрічному позові міститься також розрахунок боргу 3% річних, на підставі якого позивач обґрунтовує свої вимоги та просить стягнути визначені у вказаному розрахунку грошові кошти. Вказаний розрахунок виконаний щодо суми боргу у розмірі 495818,26 грн, однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності заборгованості саме у такому розмірі (первинні документи та виписки з особових рахунків клієнта банку, які підтверджують існування певних банківських операцій, нарахування позичальнику боргу по основній сумі кредиту та процентам).

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Так, згідно Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Таким чином, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 07.07.2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження N 14-727цс19).

Враховуючи викладене, суд позбавлений можливості перевірити правильність виконаного позивачем розрахунку заборгованості, встановити дійсний розмір заборгованості за кредитним договором та виникнення у позивача права на звернення стягнення на предмет застави згідно договору від 29.05.2008 р. № 127627, а саме транспортний засіб: марка MAZDA, модель СХ-7, номер шасі НОМЕР_3 , 2008 p., державний номер НОМЕР_4 .

За таких обставин суд приходить до висновку, що у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження розміру заборгованості, що підлягає стягненню з боржника на користь позивача, а тому у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет застави слід відмовити.

При цьому, оскільки у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет застави відмовлено, тому вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 передати ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»; предмет застави - транспортний засіб: марка MAZDA, модель СХ-7, номер шасі НОМЕР_3 , 2008 p., державний номер НОМЕР_4 , з комплектом ключів, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, також необхідно відмовити.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні первинного та зустрічного позову у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.203, 215, 230, 236, 526, 530, 572, 610, 611, 625, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст.10, 12, 13, 76-81, 258, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Укрсиббанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра та гарантія» про захист прав споживача, визнання кредитного договору та договору застави недійсним відмовити.

В задоволенні зустрічного позову товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 , третя особа акціонерне товариство «Укрсиббанк» про звернення стягнення на предмет застави відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.І.Кушнір