єдиний унікальний номер справи 531/1746/22
номер провадження 2/531/456/22
21 листопада 2022 року м.Карлівка
Карлівський районний суд Полтавської області в складі
головуючого судді - Черняєвої Т.М.
за участі секретаря - Сімоненко Я.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позовні вимоги обгрунтувала тим, що у її власності знаходиться будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Станом на 22.07.2022 року у вказаному будинку зареєстровані, але фактично понад два роки не проживають відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (батько та син), які не є членами сім`ї позивачки. ОСОБА_1 не пов`язана з ними спільним побутом і не має взаємних прав та обов`язків. Відповідачі добровільно знятися із реєстрації відмовляються, а позивачка вимушена нести додаткові витрати по утриманню будинку та сплаті комунальних послуг, не має можливості отримувати субсидію, тому була вимушена звернутися до суду із позовом про визнання їх такими, що втратили право користування належним їй будинком.
Ухвалою від 10.10.2022 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.
Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Жолонко О.В., у судове засідання не з`явилися, направили до суду клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, не заперечували проти винесення заочного рішення.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повторно у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час судового розгляду, не повідомили про причину неявки. Клопотання про розгляд справи за їх відсутності від відповідачів до суду не надходило, тому суд, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.ст. 280-281 ЦПК України. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії від 05.03.2015 року (а.с.6), що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №34560655 від 05.03.2015 року (а.с.7-8).
Згідно довідки виконавчого комітету Карлівської міської ради №2700 від 22.07.2022 року, виданої ОСОБА_1 , 1949 року народження, про те, що ОСОБА_3 , 1969 року народження (син) та ОСОБА_2 , 1990 року народження (онук) є членами її родини.
Відповідно до акту обстеження житлових умов проживання ОСОБА_1 від 09.11.2020 року, зареєстрованого виконавчим комітетом Карлівської міської ради за №487 від 16.11.2020 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані, але не проживають ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) (а.с.9).
Згідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16)
Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16)
Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України».
Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі справа № 357/7940/16-ц.
Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року му справі № 686/8440/16-ц.
Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 членами сім`ї позивачки ОСОБА_1 не являються, оскільки з нею спільно не проживають та не ведуть спільне господарство.
Також, судом встановлено, що згідно довідки виконавчого комітету Карлівської міської ради №04-41/1932 від 02.09.2022 року (а.с.17), відомості про зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 , відсутні.
Як вбачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача про позбавлення права користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_4 , сина та онука, які протягом тривалого часу (понад два роки) не проживають у будинку та не несуть тягар утримання житла, не ведуть із позивачкою спільне господарство, тобто не є членами її сім`ї, реєстрація відповідачів у належному їй житлі порушує право позивачки як власника нерухомого майна на реалізацію нею права користування належним на праві власності майном.
Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення вимоги позивачки щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 , оскільки судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 являється сином позивачки та не є членом її сім`ї, і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. При цьому судом врахована Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16, відповідно до якої визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав, в даному випадку шляхом визнання особи відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягає до задоволення.
Але не підлягає задоволенню позовна вимога ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки судом встановлено, що він у будинку АДРЕСА_1 не проживає та за вказаною адресою, станом на час подання позову, не зареєстрований.
У зв`язку із частковим задоволенням позову суд вважає необхідним стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки понесені нею судові витрати зі сплати судового збору за подання цього позову пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 992,40 грн. (а.с. 4).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 316,317,319,321,391,396, 405 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 89, 200, 206, 263 265 ЦПК України, ст.ст. 71,72,116,156 ЖК України,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_5 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на сплату судового збору у сумі 992,40 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Відповідачу направити копію заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України, протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Інші учасники справи, а також відповідачі у разі залишення заяви про оскарження заочного рішення без задоволення, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.М.Черняєва