ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 641/4902/20 Номер провадження 22-ц/814/3401/22Головуючий у 1-й інстанції Богдан М.В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Харківського національного університету внутрішніх справ на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 27 липня 2021 року (час ухвалення судового рішення і дата виготовлення повного текста судового рішення не зазначені) у справі за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про позбавлення права користування службовим приміщенням,

третя особа: Служба у справах дітей по Слобідському району м. Харкова Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У червні 2020 Харківський національний університет внутрішніх справ звернувся до суду з вказаним позовом, просив позбавити ОСОБА_1 і ОСОБА_2 права користування службовим житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що ХНУВС є власником службового житла за адресою: АДРЕСА_1 . Протоколом засідання житлової комісії ХНУВС №2 від 04.07.2008 року проректорові по службі ОСОБА_1 надано однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , з числа службових квартир, в якій ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_2 , зареєстровані.

Наказом ХНУВС №3/ос від 04.01.2013 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за власним бажанням. Після звільнення відповідач та його дружина зі спірної квартири не виселилися, квартиру університету не повернули. Протоколом засідання житлової комісії ХНУВС №34 від 17.01.2020 року прийнято рішення запропонувати ОСОБА_1 виселитися у добровільному порядку та повернути службову квартиру університету. На адресу відповідача направлені листи з проханням звільнити службове приміщення. 04.02.2020 року відповідачем лист №1/7-280 від 31.01.2020 року отриманий, але до теперішнього часу у добровільному порядку відповідач не виселився і службову квартиру не повернув. Повторний лист від 16.04.2020 року №1/7-1017 доставлений не був, повернувся до ХНУВС через закінчення терміну зберігання у поштовому відділенні відповідача.

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 27 липня 2021 року відмовлено за недоведеністю в задоволенні позовних вимог Харківського національного університету внутрішніх справ.

В апеляційній скарзі Харківський національний університет внутрішніх справ, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що виселення особи зі службового житла після припинення трудових відносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини і після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.

Звертається увага, що відповідач не є ні поліцейським, ні військовослужбовцем, отже ЗУ «Про Національну поліцію» та ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не можуть бути застосовані у спірних правовідносинах.

Суд першої інстанції при вирішенні спору не прийняв до уваги витяг з протоколу № 43 засідання житлової комісії ХНУВС від 17 січня 2020 року, яким надано заступнику декана факультету № 4 ХНУВС майору поліції ОСОБА_3 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Звірянський є діючим працівником університету, не має власного житла на території міста Харкова, у зв`язку з чим потребує поліпшення житлових умов.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.09.2021 року справу передано в провадження колегії суддів Харківського апеляційного суду.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 06.09.2021 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 17.09.2021 року закінчено підготовку до апеляційного розгляду та призначено справу до розгляду в апеляційній інстанції у судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду.

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , зазначаючи про законність рішення суду першої інстанції та необґрунтованість апеляційної скарги, просять рішення суду першої інстанції залишити без змін а апеляційну скаргу без задоволення.

Звертається увага, що на час отримання ордеру на проживання в службовій квартирі і на момент звільнення ОСОБА_1 був працівником ОВС і звільнився у 2013 році за власним бажанням, маючи загальний трудовий стаж 23 роки, а отже на нього розповсюджується п.35 «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», затвердженого Постановою Ради міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37, та без надання іншого іншого жилого приміщення його не можна виселити зі спірної квартири.

Окрім того, ОСОБА_2 , яка на законних підставах вселилася і проживає у спірній квартирі, є працівником ОВС.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовженого строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Указом Президента України від 18.04.2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 03.08.2022 року справу передано до провадження колегії суддів під головуванням судді Лобова О.А., суддів учасників колегії Дорош А.І., Триголов В.М.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Комінтернівської районної в м.Харкові ради за №264-5 від 16.10.2007 року до числа службових приміщень Національного університету МВС включена квартира АДРЕСА_2 (а.с.6).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.11.2018 року квартира АДРЕСА_2 перебуває в оперативному управлінні Харківського університету внутрішніх справ (а.с.5).

Рішенням житлової комісії Харківського національного університету внутрішніх справ від 04 липня 2008 року (протокол №2) ухвалено надати проректорові по службі полковнику міліції ОСОБА_1 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 з числа службових квартир університету (а.с.8).

Рішенням виконавчого комітета Комінтернівської районної в м.Харкові ради № 34-8 від 16 лютого 2010 року квартиру АДРЕСА_2 виключено із числа службових (а.с.76).

Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 03.06.2020 року у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.9).

Наказом № 3 о/с від 04.01.2013 року полковника міліції ОСОБА_1 , начальника кафедри тактико-спеціальної підготовки факультету з підготовки фахівців міліції громадської безпеки Харківського національного університету внутрішніх справ, з 08 січня 2013 року звільнено за власним бажанням у запас Збройних Сил України (а.с.10).

Як вбачається з довідки від 14.09.2020 року, ОСОБА_1 прийнятий на роботу Харківський національний університет внутрішніх справі 08 червня 2006 року, період роботи в університеті складає 06 років 07 місяців 00 днів (а.с.33).

Згідно витягу із протоколу №34 засідання житлової комісії Харківського національного університету внутрішніх справ від 17 січня 2020 року запропоновано ОСОБА_1 добровільно виселитися та повернути службову квартиру АДРЕСА_2 .

31 січня 2020 року та 16 квітня 2020 року на адресу ОСОБА_1 надіслані повідомлення про звільнення службового житлового приміщення та повідомлено, що в разі потреби за відповідним зверненням йому може бути надано інше житлове приміщення в сімейному гуртожитку ХНУВС (а.с. 13, 15).

Відповідно до інформації про особистість наданої Слобідським ВП ГУ НП в Харківській області за час мешкання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2 скарг зі сторони сусідів та мешканців будинку на ОСОБА_1 та його родину не надходило (а.с.91).

Як вбачається з висновку Служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавлення права користування малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , квартирою АДРЕСА_2 (а.с.128-129).

Згідно акту обстеження умов проживання, проведеним органом опіки та піклування, за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_4 , 2020 р.н. Санітарно - гігієнічні норми у квартирі задовільні, в кватирі чисто. Для дитини створені належні умови для розвитку, проживання та виховання (а.с.130).

Відповідно до фотокопій наданих відповідачем ОСОБА_1 документів його вислуга в ОВС складає більше 20 років (а.с.62-64), він є ветераном ОВС і має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів ОВС. (а.с.65).

ОСОБА_2 з 1998 року є працівником (офіцером) ОВС (а.с.64).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту не сприяє ефективному відновленню порушеного права.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що «коли національні органи судової влади дійшли висновку, що вселення не відповідало чинним правовим положенням, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Крім того, жодним чином не було розглянуто такі питання, як те, що з моменту вселення заявників разом із другим заявником до спірного житлового приміщення пройшло дванадцять років; та, що заявники виконали все, що від них вимагалось для належної реєстрації компетентним органом влади їх наймачами та, що протягом усього відповідного періоду вони добросовісно сплачували всі платежі, пов`язані з найманням. Підхід, застосований національним судами, сам по собі є проблематичним, оскільки він призвів до того, що вони не оцінили пропорційність виселення заявників. Із цього приводу суд звертає увагу на аргумент Уряду, що будь-яке право на тимчасове зайняття відповідного житлового приміщення було тісно пов`язане зі статусом військовослужбовця другого заявника та, що це право було втрачено у зв`язку з його звільненням з військової служби. Суд у принципі готовий визнати, що цей аргумент міг бути важливим для вирішення питання щодо пропорційності. Проте його не було включено до обґрунтування національного суду, який ухвалив рішення про виселення. Отже, аргументи Уряду з цього приводу мають бути відхилені. Суд уже констатував порушення статті 8 Конвенції в інших справах, коли у контексті провадження щодо виселення заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання. Суд не знаходить підстав, щоб дійти іншого висновку у цій справі. Отже, Суд доходить висновку, що було порушення статті 8 Конвенції» (SADOVYAK v. UKRAINE, № 17365/14, § 32 - 35, ЄСПЛ, від 17 травня 2018 року).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 118 ЖК УРСР службові жилі приміщенняпризначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

За правилами частин першої, другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом статті 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Статтею 122 ЖК УРСР визначено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення.

Статтею 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 125 ЖК Української РСР передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Відповідач ОСОБА_1 звільнений у запас Збройних Сил України 08 січня 2013 року (а.с.10).

За станом на час його звільнення припинення трудових відносин із Харківським національним університетом внутрішніх справ, який є установою (учбовим закладом) Міністерства внутрішніх справ України, було чинним Положення про надання службових жилих приміщень і користування ними особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджене Наказом МВС № 1039 від 10.09.2004 року (Вратив чинність на підставі Наказу Міністерства внутрішніх справ №1615 від 23.12.2015р.).

Згідно п.4.1 Положення працівники, які припинили службу в органах внутрішніх справ України, яким було надано службове жиле приміщення, підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. У разі відмови звільнити службове жиле приміщення виселення працівників, які припинили службу в органах внутрішніх справ України, з усіма особами, які з ними проживають, здійснюється у судовому порядку.

Пунктом 4.2. Положення встановлено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у пункті 4.1 цього Положення, не може бути виселено, зокрема, працівників, які прослужили в органах внутрішніх справ України не менш як 10 років.

Оскільки Харківський національний університет внутрішніх справ пов`язує підставу для виселення із службового житла саме із фактом припинення служби в органах внутрішніх справ, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми саме наказу МВС № 1039 від 10.09.2004 року, які були чинними на час його звільнення та узгоджуються із приписами ст.125 ЖК Української РСР (чинна за станом на цей час).

Окрім того, у межах розгляду цього спору задля забезпечення рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання, слід взяти до уваги такі факти, що свідчать на користь відповідачів:

у спірне житло на законних підставах вселена і проживає ОСОБА_2 (другий відповідач у справі), яка є діючим співробітником ОВС;

у спірному житлі народився, зареєстрований і проживає малолітній син відповідачів, ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

у відповідачів відсутнє інше житло, принаймі у справу не надано відповідних доказів;

з часу звільнення ОСОБА_1 із служби (обставина, з якою пов`язується підстава виселення) до момента звернення до суду із позовом минуло більше семи років.

З огляду на наведене, апеляційний суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Харківського національного університету внутрішніх справ залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 14 грудня 2022 року.

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М.Триголов