Провадження № 2/643/1374/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2022 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Бабельник І.В.,

представника позивача: Коваленка Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК»

про захист прав споживачів шляхом визнання частково недійсним договору та стягнення коштів,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» (далі відповідач), в якому просить суд:

- визнати недійсним з моменту укладення договір Споживчого кредиту № 701 від 14.06.2018 року між ним та відповідачем, в частині п. 4 Заяви на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 701 від 14.06.2018 року, а саме положення про те, що «Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості, становить 2,99 %» та Графік платежів в частині того, що «Комісія за обслуговування кредитної заборгованості сплачується в сумі 5 680, 76 грн. щомісяця. Усього за 24 місяці 136 338, 24 грн.»;

- стягнути суму сплаченої комісії за обслуговування кредитної заборгованості за Договором споживчого кредиту № 701 від 14.06.2018 в сумі 62 488, 36 грн.

Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000, 00 грн.

Обґрунтовуючи позовну заяву позивач посилався на те, що умови договору щодо сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, а тому мають бути визнані недійсними в судовому порядку.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26.07.2021 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі № 643/13354/21, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 18.08.2021 року.

16.08.2021 року на адресу Московського районного суду м. Харкова надійшло клопотання, відповідно до змісту якої відповідач просить суд розглядати справу без участі представника відповідача.

16.08.2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву в порядку статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до змісту якого він просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог враховуючи наступне:

- позивач має на меті позбавлення його обов`язку зі сплати комісії, яка встановлена умовами договору;

- позивач підписав заяву на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 701 від 14.06.2018, погодився з її умовами та фактично отримав кошти, жодних заперечень щодо умов заяви не висловлював;

- у заяві, яка була підписана позивачем, зазначено що позивач беззастережно підтверджує, що приймає Публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування, яка розміщена на сайті:pumb.ua в повному обсязі з урахуванням умов надання всіх послуг, що можуть бути надані йому в процесі обслуговування», в останньому абзаці заяви зазначено, що всі умови Пропозиції позивачу зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення. Правовідносини між Банком та позивачем будувалися на підставі заяви і ДКБО, відхилень від умов ДКБО, а також від норм чинного законодавства, які регламентують порядок проведення банківських операцій, з боку Банку не було;

- встановлення банківською установою комісії за обслуговування кредиту законодавством України не заборонено та визначено постановою НБУ № 89 від 11.09.2017;

- комісія за обслуговування кредитної заборгованості за споживчим кредитом встановлюється за послуги Банку щодо: списання та зарахування коштів з метою повернення споживчого кредиту, за розрахунково-касове обслуговування щодо споживчого кредиту, за надання консультаційних послуг щодо споживчого кредиту;

- заява була підписана позивачем особисто і Банк у письмовій формі надав позивачу всю необхідну інформацію з приводу кредитування, підписавши заяву, позивач погодився з її умовами, заява і ДКБО містять умови, передбачені положенням Закону України «Про споживче кредитування», сторони узгодили всі істотні умови кредитування, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплату відсотків, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін. Позивач своїм підписом засвідчив, що він погодився на отримання кредиту саме на умовах, визначених заявою і пропозицією;

- споживач відповідно до ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» може відмовитися від договору протягом 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення Банку в письмовому вигляді з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно заяви і меморіального ордеру та сплатити проценти за період одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою заявою;

- банк не вчиняв дій, що порушували б права позивача;

- позивач підписав Паспорт споживчого кредиту, у якому зазначено детальну інформацію про кредитодавця, суму кредиту, строк кредитування, мету отримання кредиту, спосіб та строк надання кредиту, розмір реальної річної процентної ставки та орієнтованої загальної вартості кредиту для споживача;

- при укладенні кредитного договору банк та позивач досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало внутрішній волі сторін, на момент укладення договору позивач не заявляв жодних вимог/заперечень/пропозицій щодо незгоди з умовами договору та в подальшому виконував його умови;

- позивачу було надано вичерпну інформацію щодо умов кредитування інформацію щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, графіку погашення та інше, що підтверджується Заявою, Паспортом, які підписані позивачем.

18.08.2021 року на адресу Московського районного суду м. Харкова надійшло клопотання, відповідно до змісту якого позивач просить суд відкласти підготовче засідання на іншу дату.

18.08.2021 року підготовче засідання відкладено на 21.09.2021 року у зв`язку з неявкою сторін.

10.09.2021 року подано відповідь на відзив в порядку статті 179 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до змісту якої позивач зазначає, що укладаючи спірний договір позивач виходив з того, що відповідач надасть йому кредит, а у позивача виникне зустрічне зобов`язання щодо сплати процентів за отриманим кредитом та щодо повернення кредиту, саме так законодавцем визначено поняття кредитного договору в статті 1054 Цивільного кодексу України. Позивач був впевнений, що йому доведеться сплачувати проценти за кредитом, а не сплачувати незрозумілі комісійні послуги з обслуговування кредитної заборгованості. Як вбачається з заяви на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, в ній вказано, що комісія сплачується один раз, в сумі 300, 00 грн., в той же час в заяві вказується, що комісія має сплачуватись щомісячно, в сумі 5 680, 76 грн. Крім того, у Заяві вказується, що «інші комісії за послуги Банку сплачуються та визначаються у ДБО Тарифах банку», тобто інформація щодо умов сплати комісії була надана позивачу в нечіткий, незрозумілий та двозначній спосіб, що вплинуло на можливість здійснення позивачем свідомого вибору цього банку, як потенційного кредитодавця.

21.09.2021 року на адресу Московського районного суду м. Харкова надійшов лист відповідача № КПН-49.2/76 від 20.09.2021, відповідно до змісту якого відповідач вказує на те, що він отримав від представника позивача адвоката Коваленко Ю.О. лист з текстом, начебто відповідь на відзив у справі № 643/13354/21, який складається з одного аркушу дев`яти абзаців тексту, підписаного, як зазначено у тексті, адвокатом Коваленко Ю.О. 09.09.2021 року. Наданий текст не є відповіддю на відзив у розумінні Цивільного процесуального кодексу України та не відповідає ст. 179 Цивільного процесуального України. До наданого тексту не додані повноваження представника. Також звертає увагу суду на те, що в описі вкладення до цінного листа, який надійшов разом із зазначеним текстом на одному аркуші зазначено «Відповідь на відзив у справі № 643/13354/21, кількість предметів 1 на 2 арк.», що не відповідає дійсності, оскільки відповідачем отримано один аркуш тексту на дев`яти абзацах. Враховуючи порушення ст. ст. 178, 179 Цивільного процесуального України при оформленні відповіді на відзив, банк не вважає за доцільним розглядати текст, який надійшов до банку і який в описі вкладення до цінного листа, що має назву «відповідь на відзив».

У підготовчому засіданні судом досліджено викладені відповідачем у вищевказаному листі обставини та встановлено, що позивачем в порядку ст. 179 Цивільного процесуального кодексу України було подано відповідь на відзив на 2-х аркушах, копію якої було направлено відповідачу 09.09.2021 року засобами поштового зв`язку, на підтвердження чого надано опис вкладення до цінного листа та фіскальний чек з трек-номером 860.

Згідно з наданого позивачем опису вкладення на адресу відповідача було скеровано відповідь на відзив по справі № 643/13354/21 на 2 арк., що відповідає відповіді на відзив, яка подана позивачем до суду.

Відповідно до п. п. 59, 61 Правил поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 (далі Правила), внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю з описом вкладення подаються для пересилання відкритими для перевірки їх вкладення. У разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення. За бажанням відправника на примірнику опису, що вкладається до поштового відправлення, вартість предметів може не зазначатися.

За таких обставин, при направленні відповідачу відповіді на відзив працівник органу поштового зв`язку перевірив відповідність вкладення опису, розписався на його примірнику, зазначив номер поштового відправлення та проставив відбиток календарного штемпеля, чим засвідчив відповідність вкладення опису.

Доказів на підтвердження порушення працівниками поштового зв`язку вимог п. п. 59, 61 Правил відповідачем суду надано не було, як і не надано доказів на підтвердження того, що при відкритті отриманого від позивача поштового конверта в ньому виявилось не 2 аркуші, а 1 аркуш відповіді на відзив.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21.09.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу № 643/13354/21 до судового розгляду по суті на 20.10.2021 року.

В подальшому розгляд справи неодноразово відкладався.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив.

У судове засідання відповідач не з`явився, проте подав заяву, відповідно до змісту якої просить суд розглядати справу за його відсутності.

У судовому засіданні 18.02.2022 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані заяви і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

14 червня 2018 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 10701 (з послугою страхування).

У Заяві на приєднання до Договору вказано, що клієнт підписанням цієї заяви підтверджує, що приймає публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, розміщений на сайті ПАТ «ПУМБ» pumb.uа, в повному обсязі з урахуванням умов наданих усіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті договору комплексного банківського обслуговування, так і послуг, що можуть бути надані в процесі обслуговування (з урахуванням всіх), погоджується з тим, що може обрати будь-які передбачені договором комплексного банківського обслуговування послуги, в тому числі через дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості у Банку), а при обранні послуги з укладенням договору страхування, підписання заяви підтримує свою згоду на укладення договору страхування на зазначених нижче умовах.

За умовами означеного договору позивач отримав грошові кошти в сумі 189 992, 06 грн., з яких:

- 184 813, 00 грн. на загальні споживчі цілі;

- 3 4 879, 06 грн. для оплати договору страхування;

- 300 грн. для оплати разової комісії.

Відповідно до п. 4 Паспорту споживчого кредиту, щомісячна комісія за обслуговування кредиту становить 2,99%.

Строк дії договору визначено 24 місяці зі сплатою процентів у розмірі 0,01 % на рік та сплатою комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,99 %.

У розділі «Графік платежів» встановлена схема повернення кредиту ануїтет (рівними платежами) у сумі 13 597, 92 грн. та 13 597, 81 грн. (останній платіж), а також визначена сума щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в сумі 5 680, 76 грн.

Вкінці графіку визначена реальна процентна ставка у розмірі 77,1706 % річних, загальні витрати за споживчим кредитом 37 270,2 грн.

За умовами страхування життя зі споживчим кредитом, позивач шляхом підписання цієї заяви на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, погодився та прийняв у повному обсязі публічну пропозицію укласти договір добровільного страхування життя за програмою «Страхування життя зі споживчим кредитом готівкою «ПрАТ «УАСК «АСКА «Життя», від імені якого діє ПАТ «ПУМБ», на умовах, розміщених на офіційному веб-сайті страховика та зазначених у вигляді заяви на приєднання до договору страхування.

В розділі «Підтвердження та запевнення» позивач своїм підписом підтвердив, що ознайомлений з ДКБО, тарифами банку та цілком згодний, всі умови ДКБО йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення.

Матеріали справи містять наданий банком паспорт споживчого кредиту, оформлений до укладення кредитного договору, у якому визначена щомісячна комісія за обслуговування кредиту 2,99 %. База нарахування щомісячної комісії - нараховується щомісячно, від суми кредиту, який надається на споживчі цілі.

Паспорт споживчого кредитування скріплений підписом позивача, який підтвердив отримання ним всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для нього, в тому числі в разі невиконання ним зобов`язань за таким договором.

Згідно меморіального ордеру № TR.29129537.40930.8810 від 14.06.2018 відповідач перерахував на банківський поточний рахунок позивача кредитні кошти в розмірі 189 992, 06 грн.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив визнати кредитний договір недійсним в частині умови щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,99%, посилаючись на те, що умова сплати такої комісії не відповідає положенням ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків на шкоду позивача. Тобто, на думку позивача, визначена у договорі умова про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,99% є несправедливою.

На переконання позивача, комісія за обслуговування кредитної заборгованості є платою за послуги, надання яких нічим не підтверджено. Позивач цими послугами не користувався, а тому оплачувати їх не повинен.

Таким чином, між позивачем як позичальником та відповідачем, який є банківською установою, виникли правовідносини з приводу отримання споживчого кредиту та виконання обов`язків з його повернення.

Нормативно-правове обґрунтування та висновки суду за результатами розгляду справи.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України та приписів Цивільного процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством). Відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Таким чином, наявність порушення або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим в силу приписів статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, а позивач, звертаючись до суду з даним позовом, згідно з вимогами частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України повинен довести (підтвердити) в установленому законом порядку наявність факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Положеннями статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При цьому, висновок (рішення) про невідповідність правочину актам законодавства як підстава для його недійсності (пункт 1 статті 203 ЦК України) має ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи щодо порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину.

Згідно з частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Частинами 1, 2 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

Статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.

Споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Про намір відмовитися від договору про споживчий кредит споживач повідомляє кредитодавця у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) до закінчення строку, встановленого частиною першою цієї статті. Протягом семи календарних днів з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит споживач зобов`язаний повернути кредитодавцю грошові кошти, одержані згідно з цим договором, та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит (частини 1-3 статті 15 Закону України «Про споживче кредитування») .

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Як вже вказувалося вище, кредитний договір укладений між сторонами 11 червня 2018 року.

На момент укладення договору вже діяли положення Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року № 1734-VІІ, що набрав чинності 10 червня 2017 року. Вказаний Закон є спеціальним законом, який регулює кредитні правовідносини у сфері споживчого кредитування.

У пункті 3 частини 3 Розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону зазначено, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Так, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 «Визначення термінів» Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції чинній на час укладення договору) встановлено, що загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом.

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності).

Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 затверджені Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність», «;Про національний банк України», «;Про споживче кредитування», встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача.

Згідно з пунктом 8 Правил, банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки.

Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 і 10 (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил.

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

Таким чином, плата за обслуговування кредиту передбачена Законами України «Про банки і банківську діяльність» «Про національний банк України», «Про споживче кредитування».

За таких обставин, суд не приймає до уваги посилання позивача на положення частини 3 статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», згідно з якою банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

З матеріалів справи вбачається, що у договорі, який є предметом спору, сторони погодили усі істотні умови кредитування, включаючи комісію, її розмір, строки та порядок сплати, а також усі витрати та подорожчання кредиту.

Підписавши Заяву на приєднання до договору, позивач був обізнаний про всі умови та суми в абсолютних значеннях, і погодився з такою платою за кредит.

Також у Заяві на приєднання до договору вказано, що сума платежу за розрахунковий період становить 13 597, 92 грн., тобто рівними платежами (ануїтет), які включають як суму кредиту, так і плату за кредит (проценти та комісію), при цьому умовами договору фактично не передбачено сплати відсотків, оскільки розмір % встановлено на рівні 0,01% річних.

Відповідачем надано публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, якою встановлено умови кредитування, зазначені у заявах, підписаних позивачем.

Пунктом 5.7.3 Розділу ІІ Публічної пропозиції визначено, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості за Споживчим кредитом встановлюється за послуги Банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення Споживчого кредиту, розрахунково-касове обслуговування щодо Споживчого кредиту, надання консультаційних та інформаційних послуг щодо Споживчого кредиту. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості сплачується щомісячно в терміни сплати процентів за користування Споживчим кредитом за відповідний розрахунковий період у розмірі, вказаному в Заяві на приєднання до Договору, від початкової (наданої) суми Споживчого кредиту.

Позивач не звертався до банку із заявою про надання роз`яснень незрозумілих йому умов договору, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, тим самим фактично погодився зі всіма умовами такого договору, в тому числі з тими, що оспорює.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що не може вважатися створюванням істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, сплата комісійної винагороди в складі ануїтетних платежів, розмір яких задовольнив позивача при підписанні договору, і враховуючи, що можливість встановлення такої комісії передбачена Законом України «Про споживче кредитування», оскільки на момент укладення договору вже діяли положення Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року №1734-VІІ, що набрав чинності 10 червня 2017 року.

У кредитному договорі, укладеному сторонами, чітко та недвозначно зафіксовано, що позичальник щомісяця сплачує банку комісію за обслуговування кредиту в розмірі 2,99% від суми наданого кредиту.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» позивач мав передбачену законом можливість після підписання кредитного договору детально оцінити його умови та в разі необхідності відмовитися від кредитного договору, однак вказаною можливістю на власний розсуд не скористався.

За таких обставин, суд вважає, що не знайшли свого підтвердження доводи позивача про несправедливість умов кредитного договору в частині встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до частини 1 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Положеннями частин 1 та 3 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України).

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина 7 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України).

При цьому, за приписами частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що сторонами під час укладення оспорюваного договору було дотримано вимог цивільного законодавства, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, а доводи позивача про визнання оспорюваного правочину недійсним в частині п. 4 Заяви на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 701 від 14.06.2018 року, а саме положення про те, що «Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості, становить 2,99 %» та Графік платежів, в частині того, що «Комісія за обслуговування кредитної заборгованості сплачується в сумі 5 680, 76 грн. щомісяця. Усього за 24 місяці 136 338, 24 грн.» не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Вимога позивача про стягнення з відповідача на свою користь суми сплаченої комісії за обслуговування кредитної заборгованості за Договором споживчого кредиту № 701 від 14.06.2018 в сумі 62 488, 36 грн. є похідною від вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним в частині, внаслідок чого також задоволенню не підлягає.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 49, 76, 81, 141, 263-268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» про захист прав споживачів, шляхом визнання частково недійсним договору та стягнення коштів.

2. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ).

4. Відповідач: Акціонерне товариство «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» (; м. Київ, вул. Андріївська, буд.4).

Суддя Н.В. Новіченко