Справа № 344/9748/22
Провадження № 22-ц/4808/1217/22
Головуючий у 1 інстанції Кіндратишин Л. Р.
Суддя-доповідач Барков
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Луганської В. М.,

Максюти І. О.,

секретар Мельник О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 12 вересня 2022 року в складі судді Кіндратишин Л. Р., ухвалене в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області, повний текст якого складено 12 вересня 2022 року, в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позов обґрунтовував тим, що 20 квітня 2018 року між ним та відповідачкою зареєстрований шлюб. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з ним. Спільне життя з відповідачкою не склалось з причин різних поглядів на життя та обов`язки. У зв`язку з цим у сім`ї відбувались сварки, які поступово призвели до того, що вони стали зовсім чужими людьми. Подружні відносини між ними припинились. Можливості зберегти сім`ю немає, а подальше спільне проживання суперечить його інтересам та інтересам його доньки. Також з неофіційних джерел йому стало відомо, що відповідачка з донькою збирається їхати за кордон, а саме в Італію, де проживає її мама. На його думку повертатись до України вже не планувала.

Посилаючись на вказані обставини, просив розірвати шлюб та залишити малолітню дитину проживати разом з ним.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 12 вересня 2022 року позов задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Івано-Франківській області 20 квітня 2018 року, актовий запис №638. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 496,20 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони не підтримують шлюбні відносини, їхній шлюб існує формально і його збереження суперечить інтересам позивача, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про залишення дитини проживати з батьком, суд виходив з недоведеності факту проживання дитини з батьком.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову щодо залишення дитини проживати з батьком скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким неповнолітню доньку ОСОБА_3 залишити проживати з ним.

Апеляційна скарга мотивована тим, що дитина тривалий час проживає з ним, він добросовісно виконує свої батьківські обов`язки, створює для неї необхідні умови для проживання та розвитку, забезпечує усім необхідним. Вказані обставини відповідачка не спростовує та визнає. Маючи рівні права батьківські права та обов`язки вони дійшли спільної згоди щодо проживання їхньої дитини з ним, що не суперечить закону та не порушує права і законні інтереси дитини. Оскільки їхній шлюб розірвано і відповідачка планує проживати і будувати своє подальше життя в іншій країні, а дитина фактично залишається проживати з ним, то вважає, що в інтересах дитини необхідно, щоб у рішенні суду було встановлено, що дитини проживає з ним.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що у зв`язку із тим, що вони з позивачем разом не проживають, шлюбні відносини припинено, між ними виник спір щодо визначення місця проживання дитини. Оскільки, вона планує їхати в Італію на тривале проживання, тому погоджується з позивачем стосовно того, що на найближчу перспективу в інтересах дитини, дочка залишиться з батьком, так як він забезпечений комфортним житлом, має стабільні доходи, та усі необхідні умови для проживання, повноцінного розвитку, виховання дитини у звичних для дитини умовах. Тому вона подала до суду письмову заяву, у якій підтвердила, що визнає позов у цілому. При цьому, визнання позову є її правом як відповідачки, не суперечить закону та не порушує права, свободи і законі інтереси їхньої дитини. Просить скасувати рішення в частини відмови у задоволені позову щодо залишення проживати дитини з батьком та ухвалити в цій частині нове рішення, яким залишити неповнолітню доньку проживати з батьком.

Відзиви на апеляційні скарги не надані. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду в частині розірвання шлюбу сторонами не оскаржується, а тому в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та представника відповідачки адвоката Черепій О. Р., які просили апеляційні скарги задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Івано-Франківській області, сторони 20 квітня 2018 року зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 638 (а.с.7).

У шлюбі в них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8).

Звертаючись із позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_1 одночасно просив залишити неповнолітню доньку проживати разом із ним.

Відмовляючи в задоволенні цієї вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами, дитина залишилася проживати разом з батьком, знаходиться на його утриманні, тривалість такого. При цьому роз`яснено, що позивач не позбавлений права на звернення до суду з відповідним позовом з наданням належних документів і доказів на підтвердження такої вимоги.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

У частині четвертій статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог щодо залишення дитини позивачем не надано, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у їх задоволенні, оскільки не встановлено, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом із батьком.

Керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 12 вересня 2022 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2022 року.

Судді В. М. Барков

В. М. Луганська

І. О. Максюта