Придніпровський районний суд м.Черкаси

Справа № 711/3948/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2022 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.,

при секретарі Осадчій А.Ю., Діхтяренко І.Г.

за участю позивача ОСОБА_1

представника

позивача адвоката Різник В.П.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача

адвоката Бакатуро Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на майно, стягнення компенсації, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на майно, стягнення компенсації. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 21.10.2006р. сторони перебували у шлюбі, який рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 04.06.2019р. розірваний. Від шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначено, що позивач познайомилась із відповідачем влітку 2006р. Після реєстрації шлюбу у жовтні 2006р., будучи подружжям, навесні 2007р. почали будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 на земельній ділянці, площею 492кв.м з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, яка належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 03.03.2006р., зареєстрованого в реєстрі за №1720.

Вказує, що із будівництвом будинку їм допомагали її батьки, як власними силами, так і матеріально. Батьки наймали людей для виконання робіт по будівництву житлового будинку (будували стіни, проводили електроенергію тощо).

При цьому, сторони проживали у гуртожитку з моменту одруження і поки тривало будівництво будинку, в який вони переїхали проживати у серпні 2008р.

На даний час право власності на житловий будинок за вказаною вище адресою не зареєстроване, будинок не введений в експлуатацію, а тому є об`єктом незавершеного будівництва. При цьому, позивач вважає, що відповідач ухиляється від реєстрації права власності на будинок, а вона не взмозі була самостійно зайнятися питаннями введення будинку в експлуатацію та зареєструвати право власності на нього, оскільки він побудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстроване за відповідачем.

Після розірвання шлюбу відповідач почав вигонити позивача з будинку, який побудований за спільні кошти в період перебування у зареєстрованому шлюбі і вказує, що будинок належить лише йому. На даний час будинок експлуатується за своїм призначенням, обладний автономним опаленням, електропостачанням, побутовою каналізацією тощо. Сторони з дитиною проживають у будинку з серпня 2008р.

На думку позивача, якщо в ході розгляду справи буде встановлено, що об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок неможливо розділити в рівних частинах між сторонами, вона згідна на присудження грошової компенсації, за умови внесення відповідачем відповідної суми на депозитний рахунок суду.

Крім того, позивач зазначає, що в період проживання у шлюбі, за спільні кошти подружжя придбано земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0479 га, кадастровий номер :03:032:0008 (цільове призначення для індивідуального садівництва), що в межах садового товариства «Енергетик», що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 05.09.2015р. за реєстровим номером 5659. Отже, позивач вважає, що вказана земельна ділянка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, яка підлягає поділу між сторонами в рівних частинах.

Станом на 05.06.2021р. позивачем понесені судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 5500грн., судовий збір 3398грн., 1400грн. за проведення оцінки нерухомого майна.

Таким чином, позивач просить суд, - визнати об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок по АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя; визнати позивача співзабудовником побудового під час шлюбу, але не введеного в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва вказаного житлового будинку; визнати за позивачем право власності на Ѕ частину побудованого, але не введеного в експлуатацію житлового будинку за вказаною адресою; визнати за позивачем право власності на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,0479 га, кадастровий номер :03:032:0008 (цільове призначення для індивідуального садівництва), що в межах садового товариства «Енергетик», земельна ділянка № НОМЕР_1 ; в разі неможливості поділу побудованого, але не введеного в експлуатацію житлового будинку за вказаною адресою, в рівних частинах між позивачем і відповідачем, стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за Ѕ частину побудованого подружжям, але не введеного в експлуатацію, житлового будинку по АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Ухвалою суду від 16.06.2020р. відкрито, прийнято до провадження справу та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 12.01.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Відповідачем подано відзив на позов, за яким просить відмовити у його задоволенні, оскільки він є необгрунтованим. Зазначено, що позивач перекручує факти та перебільшує вклад її батьків у будівництво будинку. Земельна ділянка придбана до шлюбу з позивачем за особисті кошти відповідача 03.03.2006р., які він заробляв та накопичував ще навчаючись у школі, училищі та інституті. Крім того, йому його батьки надавали грошові кошти; земельна ділянка 1080 розташована поруч з земельною ділянкою його сестри і одразу після придбання земельної ділянки він почав купувати будівельні матеріали. З позивачем він познайомився в середині червні 2006р., коли вже почав будівництво фундаменту та закупив цеглу і деякі інші будівельні матеріали. Переважна частина робіт по будівництву будинку була здійснена ним особисто та чоловіком його сестри, а також допомагали його друзі. Зведення стін виконано та завершено у листопаді 2007р., електропроводка та опалення у будинку було проведене особисто відповідачем за власні кошти. Крім того, водопостачання та водовідведення облаштовано відповідачем, з використанням грошових коштів тітки та його батьків.

Вважає, що хоча будинок і було побудовано в період шлюбу з позивачем, але є майном не подружжя, а його особистим; вклад сім`ї позивача у будівництво (виконання робіт та придбання будматеріалів) був незначним. На даний час будинок не введений в експлуатацію, оскільки не було отримано дозвільних документів. Заперечує проти здійснення ним компенсації коштів позивача за Ѕ частину вартості незавершеного будівництва, оскільки таке не відповідає вимогам законодавства.

Також заперечує проти задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права власності на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,0479га, яка знаходиться поруч; вона була придбана не за спільні кошти, а за кошти батьків відповідача. Просить відмовити у задоволенні позову.

Позивачем подано відповідь на відзив, за яким просить позовні вимоги задовольнити, враховуючи доводи, викладені у позовній заяві.

Заперечення на відповідь на відзив відповідачем подані не були.

В судовому засіданні позивач та її представник просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, враховуючи доводи, викладені у позові та відповіді на відзив.

В судовому засіданні відповідач та його представник просили відмовити у задоволенні позову, враховуючи доводи відзиву.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 . ОСОБА_12 показали, що будинок будувався за кошти позивача та відповідача, спільними силами, а також роботи проводили і люди, які наймалися сторонами по справі та їхніми батьками. Крім того, батьки сторін оплачували деякі роботи по будівництву та за придбані будматеріали.

Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за таких підстав:

встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 від 21.10.2006р. сторони по справі з 21.10.2006р. перебували у шлюбі (актовий запис 86), який розірваний рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.06.2019р. (справа №711/1231/19). Судове рішення набрало законної сили 08.07.2019р.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 від 03.05.2007р.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 03.03.2006р. приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу (реєстр №1720) Чорноус Р.І. є власником земельної ділянки, площею 492кв.м. (цільове призначення ведення садівництва), розташованої на землях садівничого товариства «Авангард» міського об`єднання садівничих товариств «Садівник», що у м. Черкаси. Крім того, право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯГ №621861.

На вказаній земельній ділянці побудовано будинок літ А-І з тамбуром, навісом, погрібом, свердловиною та огорожею, про що вказано у технічному паспорті, виданому КП «ЧООБТІ» 15.09.2021р. При цьому, зазначено, що садовий будинок споруджений у 2006р., тобто у період перебування сторін по справі у зареєстрованому шлюбі.

Дані обставини підтверджуються й даними технічного паспорту, виданого КП «ЧООБТІ» 17.08.2010р.

Між тим, даний будинок не введений в експлуатацію і право власності на нього не зареєстроване, що підтвердили і сторони під час розгляду справи.

Також встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 05.09.2015р. приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу (реєстр №5659) за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку №1079, площею 0,0479га за кадастровим номером :03:032:0008 (цільове призначення ведення садівництва/індивідуальне садівництво), що на території м. Черкаси в межах садівничого товариства «Енергетик» в м. Черкаси.

Дані обставини підтверджуються також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 43341655 від 05.09.2015р. та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 211386267 від 04.06.2020р.

Відповідно до висновку про ринкову вартість земельної ділянки за кадастровим номером :03:032:0008, складеного ТОВ «Земельне бюро «Хрещатик», станом на 10.12.2019р. складає 76640грн. Вартість не оспорюється відповідачем.

На виконання ухвали суду від 13.05.2021р., судовим експертом Печиборщ В.З. складено та оформлено висновок експерта №17-21 від 22.11.2021р. за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, відповідно до якого: ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом об`єкта садового будинку по АДРЕСА_1 станом на час проведення експертизи складає 98,51%; ринкова вартість об`єкта незавершеного будівництва цього будинку на час проведення експертизи складає 864200грн.; об`єкт незавершеного будівництва садовий будинок за вказаною адресою державним будівельним нормам і правилам в частині вимог до житлових будинків відповідає при умові обладнання кухні електроплитою та примусовою витяжною вентиляцією. Крім того, висновком експерта розроблені два варіанти розподілу об`єкта незавершеного будівництва між сторонами у співвідношенні часток Ѕ до Ѕ з незначним відступом від ідеальних часток та з визначенням компенсації співвласникам, з додержанням існуючих ДБН, які враховують архітектурні, будівельні, санітарні, екологічні, протипожежні вимоги.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 Цивільного Процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 Цивільного Процесуального кодексу України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Як визначено статтею 16 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч.1, 2, 3, 4 ст. 13 ЦК України). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч. 6 ст. 13 ЦК України).

Тож, спір між сторонами виник з правовідносин щодо майнових прав подружжя на майно, набуте у шлюбі, яке регулюється нормами Конституції України, Цивільного Кодексу України та Сімейного Кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 9 ст. 7 Сімейного Кодексу України, сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами Сімейного Кодексу України на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є,зокрема, - майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (ст. 57 ч.1 п.п. 1-3 СК України).

За положеннями статті 60 СК України , майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст.60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68СК).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 69СК, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70СК), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування презумпції спільності майна, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та у постановах Верховного Суду від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц (провадження № 61-32375св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц (провадження № 61-21466св18), від 18 серпня 2021 року у справі №359/3859/17 (провадження № 61-437св20).

Згідно із ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього.

Системне тлумачення категорій "об`єкт нерухомого майна" (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України ) та "об`єкт незавершеного будівництва" (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення стосовно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством.

Відповідно до частини третьої статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі такого будівництва.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що під час перебування у шлюбі сторонами на земельній ділянці, що належить на праві особистої власності відповідача, побудовано житловий будинок, як об`єкт незавершеного будівництва, який не введений в експлуатацію та на нього не зареєстроване право власності. При цьому, ступінь будівельної готовності його становить 98,51%. Крім того, вказаний будинок фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, в ньому проживали сторони та їхній син, а на даний час і сам відповідач. Суд погоджується із доводами позивача про те, що самостійно вона не могла вчинити дії щодо введення будинку в експлуатацію та реєстрацію права власності на нього, оскільки він побудований на земельній ділянці, яка не належить їй на праві власності. При цьому, сам відповідач не вчинив жодних дій, направлених на введення будинку в експлуатацію та реєстрацію права власності на нього.

Також, суд вважає, що відповідачем жодними належними та допустимими доказами не доведено ті обставини, що будинок побудований за його особисті кошти та не в інтересах сім`ї, а тому, як вказує, є його особистою власністю. Так, показання свідків в даному випадку не можуть бути належними доказами, враховуючи норми ч.2 ст. 78 ЦПК України. Крім того, не є належними та допустимими доказами розписки про отримання ним у позику грошових коштів для придбання будівельних матеріалів для будівництва будинку. Крім того, надані відповідачем на підтвердження доводів відзиву на позов, накладні про придбання будівельних матеріалів не доводить обставин про те, що такі речі придбавались саме для будівництва будинку, що по АДРЕСА_2 в садовому товаристві « ІНФОРМАЦІЯ_2 » і саме за кошти, належні особисто відповідачу.

За дослідженими доказами по справі встановлено, що будинок будувався в інтересах сім`ї позивача та відповідача за спільні кошти, спільними зусиллями з використанням допомоги батьків, людей, які здійснювали будівельні роботи. Також відповідачем не доведено той факт, що після припинення між ним та позивачем спільного проживання та після набрання чинності судовим рішенням про розірвання шлюбу, особисто ним продовжувалось будівництво будинку за його особисті кошти. Висновок експертизи, який згідно Інструкції про порядок проведення експертиз, відповідає вимогам Інструкції, а отже є належним доказом, стороною відповідача не було спростовано і не заявлено клопотань про проведення додаткової чи повторної експертизи, як і не надано висновок експертного дослідження, складеного на замовлення учасника справи. Отже, слід вважати, що відповідачем доводи позивача не були спростовані.

Виходячи з того, що об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок готовністю 98,51%, готовий до експлуатації, будівництво його фактично закінчене і він відповідає ДБН і правилам в частині вимог до житлових будинків при умові обладнання кухні електроплитою та примусовою витяжною вентиляцією, він експлуатується за своїм функціональним призначенням, не приймається в експлуатацію і право власності на нього не оформлюється з волі відповідача, що позбавляє позивача можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу майна, суд вважає, що наявні правові підстави для визнання спірного об`єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя (сторін по справі) із визначенням їх часток у праві спільної сумісної власності по Ѕ кожному. Відповідно, підлягають до задоволення і позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1

права власності на Ѕ частину побудованого, але не введеного в експлуатацію житлового будинку за вказаною вище адресою.

На думку суду, не підлягають до задоволення позовні вимоги в частині визнання ОСОБА_1 співзабудовником побудованого житлового будинку, оскільки вона звернулася до суду з даним позовом як колишня дружина відповідача, спір вирішується за нормами Сімейного Кодексу України та Цивільного Кодексу України і її порушені відповідачем майнові права судом вже поновлені, шляхом визнання за нею права власності на відповідну частину нерухомого майна.

Слід також зазначити, що суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, відповідно до ст. 13 ЦПК України. При цьому, суд звертає увагу, позивачем не були пред`явлені позовні вимоги щодо права власності, права користування земельною ділянкою, на якій розміщено будинок, хоча за положеннями ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Також за результатами розгляду справи, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,0479га, яка була придбана подружжям під час шлюбу за спільні кошти в інтересах сім`ї. Незважаючи на те, що відповідачем не визнаються такі позовні вимоги, але ним не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. На думку суду, пред`явлені позовні вимоги є обгрунтованими та доведеними.

Не підлягають до задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 (п.6 прохальної частини позовної заяви) про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на її користь грошової компенсації за Ѕ частину побудованого, але не введеного в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_2 , оскільки відсутня згода відповідача на виплату компенсації. Крім того, за даними висновку експертизи від 22.11.2021р. садовий будинок може бути поділений реально між сторонами з незначним відступом від ідеальних часток та з визначенням компенсації співвласникам.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення.

Позивачем, враховуючи зазначений у позові орієнтовний розрахунок судових витрат, заявлено про стягнення з відповідача на її користь таких судових витрат: витрати за надання правничої допомоги адвоката в розмірі 12500грн. (ордер адвоката серія ЧК №118638 від 05.06.2020р., договір про надання правової допомоги №23 від 17.10.2019р., додаткова угода №1 від 05.06.2020р., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 15.02.2019р., квитанція від 05.06.2020р. про сплату 5500грн. 00коп., акт виконаних робіт за договором №23 від 20.01.2022р. квитанція від 20.01.2022р. про сплату 7000грн. 00коп., детальний опис робіт, виконаних адвокатом Різник В.П. по справі); витрати по оплаті КП «ЧООБТІ» (залучення спеціаліста) у розмірі 3573грн. 60коп. (договір №25488о на виконання робіт від 08.09.2021р., повідомлення на суму 1800грн., на суму 1773грн. 60коп. та відповідні квитанції від 08.09.2021р. та від 16.09.2022р., технічний паспорт від 15.09.2021р.); витрати за проведення судової експертизи у розмірі 17127грн. 00коп. (акт від 23.09.2021р. попереднього розрахунку вартості висновку судового експерта, рахунок від 23.09.2021р. на суму 17127грн. 00коп., квитанція про сплату коштів 17127грн. 00коп. від 29.09.2021р., висновок експерта від 22.11.2021р.); судовий збір за подачу позову у розмірі 3398грн. 00коп., (квитанція від 04.06.2020р.); витрати за проведення оцінки нерухомого майна (висновок дослідження) у розмірі 1400грн. 00коп.

Під час розгляду справи стороною відповідача заперечувалися вимоги щодо розподілу судових витрат у розмірах, заявлених позивачем.

Враховуючи норми ст. 141 ч.1, ч.2 п.3, ст.ст. 137, 139 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача: судовий збір у розмірі 1699грн. 00коп. (3398:2); витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 6250грн. 00коп. (12500:2); витрати, пов`язані з проведенням експертизи та залученням спеціаліста з КП «ЧООБТІ» у розмірі 1786грн. 80коп. (3573,60:2); витрати за проведення судової експертизи у розмірі 8563грн. 50коп. (17127:2), а всього 18299грн. 30коп.

При цьому, слід відмовити у задоволенні вимог про стягнення витрат за проведення оцінки нерухомого майна (висновок дослідження) у сумі 1400грн. 00коп. (квитанція до прибуткового касового ордеру від 27.11.2019р.), оскільки вони не відносяться до судових витрат, враховуючи норми ст. 133 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 77-84, 141, 259, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок по АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (код НОМЕР_4 ) право власності на Ѕ частину побудованого, але не введеного в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (код НОМЕР_4 ) право власності на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,0479га, кадастровий номер :03:032:0008, цільовим призначенням для індивідуального садівництва, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 .

В іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , код НОМЕР_5 , АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 код НОМЕР_4 , с.Лозуватка, Шполянського району, Черкаської області) судові витрати в сумі 18299грн. 30коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 29 квітня 2022р.

Головуючий: С. М. Позарецька