20.12.2022 Єдиний унікальний номер 205/5683/21

Номер провадження: 2/205/652/2022
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду м. Дніпрі цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, -

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 03.09.2020 року між ним, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 (далі Відповідачем), було укладено Договір позики, згідно якого він передав відповідачу грошові кошти у розмірі 36 000 грн. 00 коп., а відповідач зобов`язався повернути позивачу вказану грошову суму до 07.09.2020 року. Факт надання позивачем відповідачу позики підтверджується розпискою від 03.09.2020 року.

Оскільки у вказаний строк відповідач обов`язок з повернення грошових коштів у розмірі 36 000 грн. 00 коп. не виконав, порушив умови договору, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду та просити суд стягнути з ОСОБА_2 на свою, ОСОБА_1 , користь суму заборгованості за Договором позики від 03.09.2020 року у розмірі 36 000 грн. 00 коп., проценти за користування позикою у розмірі 17 грн. 75 коп. та 3% річних у розмірі 872 грн. 88 коп. станом на 29.06.2021 року, а всього у розмірі 36 890 грн. 63 коп. та судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп.

ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики. В обґрунтування зустрічного позову така особа посилалась на ту обставину, що він, ОСОБА_2 , фактично не одержував позики від ОСОБА_1 , а розписка від 03.09.2020 року ним написана під впливом насильства. У зв`язку з чим просив суд визнати недійсним Договір позики від 03.09.2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Представник позивача за первісним позовом позовні вимоги за первісним позовом підтримав в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Зустрічні позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволені відмовити у зв`язку з необґрунтованістю, про що подав суду відповідну письмову заяву.

Представник відповідача за первісним позовом вимоги за первісним позовом не визнав, та просив відмовити у їх задоволенні з огляду на їх безпідставність. Вимоги зустрічної позовної заяви підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, про що подав суду відповідну письмову заяву.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 10.06.2022 року у позивача витребувано для огляду в судовому засіданні оригінал розписки ОСОБА_2 від 03.09.2020 року.

Ухвалою від 10.06.2022 року частково задоволено клопотання представника відповідача за первісним позовом, вирішено викликати та допитати в якості свідка ОСОБА_2 (за його згодою).

Ухвалою суду від 13.06.2022 року вирішено призначити по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, судово почеркознавчу експертизу, а провадження по даній справі зупинити на час проведення експертних дій.

Ухвалою суду від 10.11.2022 року вирішено поновити провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

На виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 27.10.2022 року ухвалою суду від 09.12.2022 року прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики.

Ухвалою суду від 09.12.2022 року вирішено ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.06.2022 року про призначення судової почеркознавчої експертизи в межах розгляду цивільної справи № 205/5683/21 (2/205/652/22) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, скасувати та відновити провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвалою суду від 20.12.2022 року вирішено відмовити у задоволені клопотання щодо виклику та допиту свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення виходячи із наступного.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 03.09.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у письмовій формі було укладено Договір позики.

Такий договір було укладено шляхом написання від імені ОСОБА_2 тексту розписки.

Відповідно до умов такого Договору позивач надав відповідачу у позику 36 000 грн. 00 коп., а відповідач зобов`язався повернути позивачу вказану грошову суму до 07.09.2020 року.

Оригінал такої розписки від 03.09.2020 року було досліджено безпосередньо судом та долучено до матеріалів справи.

Позивач наголошує, що станом на день подання позову відповідач свої зобов`язання із повернення грошових коштів не виконав, внаслідок чого за таким позичальником утворилась відповідна заборгованість, яка була обрахована позивачем станом на 29.06.2021 року на загальну суму 36 890 грн. 63 коп., яка складається із 36 000 грн. 00 коп. заборгованості за договором позики від 03.09.2020 року, процентів за користування позикою у розмірі 17 грн. 75 коп. та 3% річних у розмірі 872 грн. 88 коп.

У свою чергу як підставу не виконання такого договірного зобов`язання відповідач за первісним позовом зазначає про недійсність вказаного договору. При цьому така сторона посилається на ті обставини, що вказаний договір є недійсним через те, що він, ОСОБА_2 , ніколи не одержував позики від ОСОБА_1 , а розписка від 03.09.2020 року ним написана під впливом насильства.

Таким чином, судом встановлено, що між сторонами виник спір із приводу вказаних обставин щодо стягнення заборгованості за договірним зобов`язанням, дійсність якого оспорює боржник, і такій спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Відповідно до частини першої ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга ст.1047 ЦК України).

Згідно з абзацом першим частини першої ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленій у справі № 6-50цс16 від 24.02.2016, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За положеннями цивільного законодавства, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16З (провадження №№ 14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови.

У той самий час за змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що у матеріалах справи міститься оригінал розписки, який наданий позивачем, із змісту якого вбачається, що 03.09.2020 року ОСОБА_2 надав цю розписку в тому, що 03.09.2020 року він взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 36 000 грн. 00 коп., які зобов`язався повернути в повному обсязі до 07.09.2020 року.

В той же час відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним, ОСОБА_2 посилався саме на те, що фактично коштів не отримував, складення розписки від 03.09.2020 року відбувалося внаслідок застосування психологічного, психічного насильства.

Суд із цього приводу вказує, що статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 21 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися у незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Обов`язок доказування зазначених обставин покладено на особу, яка оспорює договір, при цьому докази повинні бути належними та допустимими, як того вимагають положення статей 77 і 78 ЦПК України, з урахуванням того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В даному випадку, з боку позивача за зустрічним позовом суду не подано будь-яких належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів на обґрунтування його тверджень щодо наявних фактів насильства та не отримання грошових коштів.

Суд вказує, що з метою встановлення справжності підпису під оригіналом означеної розписки, визначення стану у якому перебувала особа, що її склала, та можливості виявлення обставин написання тексту такої розписки під диктовку, судом була призначена відповідна судова експертиза, однак таке дослідження не було проведено саме через ухилення позивача за зустрічним позовом від участі в експертних діях (не подання на виконання вимог клопотання експерта усіх необхідних зразків почерку та підпису, а також не сплата вартості експертного дослідження).

Суд доходить висновку, що відповідач, будучи достеменно обізнаним про свій процесуальний обов`язок надання своїх зразків почерку для проведення експертного дослідження, фактично почав ухилятись від виконання такого обов`язку, що розцінюється судом як ухилення від участі в проведенні експертизи.

Так само, надаючи свою згоду на допит в якості свідка, такий учасник справи в судове засідання неодноразово не з`явився, вжитими судом заходами явка його забезпечена не була, покази стосовно обставин справи надані не були.

І навпаки, сторона позивача за первісним позовом вжила всіх необхідних заходів щодо проведення експертного дослідження та встановлення обставин справи, зокрема надали оригінал розписки.

Відповідно до вимог ст. 109 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з?ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Таким чином, враховуючи означену процесуальну поведінку відповідача за первісним позовом, не доведення ним обставин насильства та факту не отримання грошей, суд вимушений констатувати обставину саме того, що факт отримання грошових коштів ОСОБА_2 підтверджується обставиною складання ним розписки.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не довів існування між ним та відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 інших, ніж визначені у розписці, правовідносин. Всі істотні умови дотримані під час укладання такого договору позики, обставина надання боржнику грошей підтверджена фактом складання самої розписки, адже позивачем за зустрічним позовом не доведено факт фізичного чи психологічного тиску на нього під час написання розписки від 03.09.2020 року, а також не доведено факт неотримання грошових коштів в розмірі 36 000 грн. 00 коп.

Тобто, між сторонами по справі було укладено договір позики, за умовами якого відповідач прийняв позику, та зобов`язався повернути її у визначений договором строк. Доказів повернення вказаної грошової суми в іноземній валюті позивачеві матеріали справи не містять.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.

Оскільки факт не повернення у повному обсязі позики відповідачем підтверджено матеріалами справи, і останнім не спростовано шляхом подання належних, допустимих та достатніх доказів на адресу суду, то із відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом такої позики у розмірі у розмірі 36 000 грн. 00 коп..

Окрім цього, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Відповідно до статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні.

Оскільки сума позики за вказаною розпискою надавалась у національній валюті України, то вимоги позивача про стягнення процентів за користування позикою у розмірі 17 грн. 75 коп. на рівні відповідної облікової ставки НБУ є такими, що грунтуються на законі та підлягають задоволенню.

Також згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних за весь час прострочення на підставі ст.625 ЦК України також підлягає задоволенню, оскільки правові підстави такого стягнення прямо передбачені матеріальним законом.

З огляду на наведене, суд доходить висновку, що первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики підлягає задоволенню у його повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики слід відмовити з огляду на його недоведеність.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги за первісним позовом задоволені, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 908 грн.

У зустрічному позові відмовлено, тому судові витрати за зустрічним позовом у вигляді судового збору віднести на рахунок позивача за зустрічним позовом.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 263-268 ЦПК України , ст. ст.526, 1046,1047 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) заборгованість за Договором позики від 03.09.2020 року у загальному розмірі 36 890 грн. 63 коп., яка складається із суми позики у розмірі 36 000 грн. 00 коп., процентів за користування позикою у розмірі 17 грн. 75 коп. та 3% річних у розмірі 872 грн. 88 коп.

3. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики відмовити у повному обсязі.

4. Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) судові витрати за первісним позовом у вигляді судового збору у розмірі 908 грн. 00 коп.

5. Судові витрати за зустрічним позовом віднести на рахунок позивача за зустрічним позовом.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан