ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6731/22 Справа № 932/3232/20 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Демченко Е.Л., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Орендабуд», треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання договорів із відчуження нерухомого майна недійсними, припинення права власності та зобов`язання привести земельну ділянку у придатний до використання стан

за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2022 року,-

В С Т А Н О В И В:

17 березня 2020 року Дніпровська міська рада звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Орендабуд», треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання договорів із відчуження нерухомого майна недійсними, припинення права власності та зобов`язання привести земельну ділянку у придатний до використання стан. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що рішенням суду від 20.12.2013 року у справі №200/16118/13-ц за ОСОБА_1 визнано право власності на приміщення магазину під літ.А-1, площею 20,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі рішення суду право власності на нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_1 . На підставі оскаржуваних договорів ОСОБА_1 відчужив такий магазин в користь ОСОБА_2 , а той в користь ТОВ «Орендабуд». Постановою апеляційного суду рішення суду від 13.02.2019 рішення суду від 20.12.2013 було скасовано, ухвалено нове, яким в позові ОСОБА_1 відмовлено. Позивач вказує, що він є власником земельної ділянки під вказаним магазином, і вимагає зобов`язати ОСОБА_1 , який її зайняв, побудувавши на ній магазин, знести вказаний магазин. З урахування уточнених позовних вимог просили суд: визнати недійсними договори купівлі-продажу від 27.04.2014, що укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , реєстрові номери 686, 689; визнати недійсними договори купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ТОВ «Орендабуд», реєстраційні номери 2419, 2412; припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності на магазин непродовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , номер запису 4717876, за ОСОБА_3 , номер записів 4821078 та 4821193, за ТОВ «Орендабуд», номер записів 21113867 та 21113890; зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинного будівництва, загальною площею 92,3 кв.м. (а.с. а.с.1-9,82-90).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2022 рок у задоволенні позову Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Орендабуд», треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання договорів із відчуження нерухомого майна недійсними, припинення права власності та зобов`язання привести земельну ділянку у придатний до використання стан - відмовлено (а.с.181-184).

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Дніпровська міська рада звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до прийняття помилкового рішення суду, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким, задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.189-202).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2013 року у справі №200/16118/13-ц в задоволенні вимог ОСОБА_4 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено, визнано за ним право власності на приміщення магазину А-1, загальною площею 20,2 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13.02.2019 вказане рішення скасовано, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Із наданої позивачем інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.03.2020 вбачається наступне.

14.02.2014, на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2013 року право власності на магазин за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_1 , запис №4717876.

27.02.2014, на підставі договорів купівлі-продажу, реєстраційні номери 686 та 689 від 27.02.2014, а також: декларації про початок виконання будівельних робіт ДП81 від 01.09.2014, виданої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області та декларації про готовність об`єкта до експлуатації ДП32 від 08.06.2017, виданої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області за ОСОБА_2

26.06.2017, на підставі договорів купівлі-продажу, реєстраційні номери 2416 та 2421 від 26.06.2017 за ТОВ «Орендлабуд» зареєстровано окремо по Ѕ частині.

Площа магазину становить 92,3 кв.м.

Декларація про готовність об`єкта до експлуатації ДП32 від 08.06.2017 опублікована на порталі Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, вид будівництва реконструкція.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що незважаючи на порушення прав позивача, враховуючи допущені процесуальні помилки позивачем та неврахуванням ним усіх фактичних обставин, позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки ефективним способом захисту для позивача, тобто таким що відновив би його право на земельну ділянку, є повернення земельної ділянки територіальній громаді без збудованого на ній приміщення, визнання недійсними договорів відчуження чи скасування державної реєстрації на приміщення само-по собі не відновить прав позивача, задоволення позову частково не забезпечить відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції.

Так, за приписами ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ч.6 ст.177 ЦПК України, до заяви про визнання акта чи договору недійсним додається також копія (або оригінал) оспорюваного акта чи договору або засвідчений витяг з нього, а у разі відсутності акта чи договору у позивача - клопотання про його витребовування.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (ч.1).

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч.2).

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4).

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (ч.7).

Відповідно ч.1 ст.36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», у редакції, що діяла на момент існування спірних правовідносин, право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням або зареєстрованою декларацією про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах, що належать до I-III категорій складності, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт.

У відповідності до ч.5 ст.39 вказаного закону датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц зайняття земельних ділянок, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

За висновком Великої Палати ВС, наведеним у постанові від 06.04.2021 у справі №910/10011/19, застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі N910/3009/18 (провадження N 12-204гс19) від 04 вересня 2018 року вказано, що ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Як вбачається із матеріалів справи, право власності на спірний об`єкт нерухомого майна земельну ділянку не зареєстровано за відповідачем, правильним способом захистом є негаторний позов, на вимоги якого не поширюється позовна давність.

Первинна реєстрація права власності на об`єкт нерухомості була здійснена на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2013 року у справі №200/16118/13-ц, яким в задоволенні вимог ОСОБА_4 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено, визнано за ним право власності на приміщення магазину А-1, загальною площею 20,2 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому зазначене рішення постановою Дніпровського апеляційного суду від 13.02.2019 вказане рішення скасовано, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Отже первинна реєстрація об`єкту нерухомості була безпідставною.

З уточненої позовної заяви вбачається, що позовну вимогу про повернення земельної ділянки та приведення її до попереднього стану, Дніпровська міська рада заявляє до первинного набувача будівлі - ОСОБА_1 та вказує, що обов`язок демонтувати самочинне будівництво лежить на особі, що його здійснила посилаючись на ст.376 ЦК України та висновки Великої Палата Верховного Суду від 22.02.2022 у справі №203/5561/16.

У справі №203/5561/16 позивачем, в порушення п.4 ч.3 ст. 175 ЦПК України, не вказано до кого саме із відповідачів заявлено позовну вимогу про повернення земельної ділянки. Судами, задовольняючи таку вимогу, також не визначено відповідача, на якого покладено відповідний обов`язок.

Враховуючи, що в межах справи №203/5561/16 визнано недійсними договори відчуження нерухомого майна від першого набувача (такі договори не породили перехід будь-яких обов`язків щодо нерухомого майна), логічно припустити, що приводити земельну ділянку до попереднього стану має перший власник особа, яка здійснила самочинне будівництво.

З наданих матеріалів справи встановлено, що вони не містять копій оскаржуваних договорів, позивачем клопотань про їх витребування не було заявлено, вказаний обов`язок лежить на позивачу в силу ч.6 ст.177 ЦПК України, а відтак позовна вимога про визнання договорів купівлі - продажу недійсними не підлягає задоволенню, із вказаним висновком колегія суддів погоджується, виходячи з того, що таке клопотання не було заявлено під час подання апеляційної скарги та в судовому засіданні.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що перший власник ОСОБА_1 зареєстрував право власності на спірне приміщення, площею 20,2 кв.м., а другий власник - ОСОБА_2 , придбавши такий об`єкт у 2014 році, в подальшому здійснив його реконструкцію, в результаті чого площа приміщення збільшилася до 92,3 кв.м.

Суд 1 інстанції відмовляючи у задоволенні позовної вимоги щодо повернення земельної ділянки шляхом знесення ОСОБА_1 будівлі площею 92,3 кв.м., з чим погоджується колегія суддів, виходив з того, що дана вимога повинна була пред`являтися до другого набувача приміщення - ОСОБА_2 , який здійснив відповідну реконструкцію, збільшивши площу у чотири рази.

Також, суд 1 інстанції вірно зазначив, що суд не може самостійно зобов`язати здійснити дію іншу особу, ніж ту про яку вказує позивач, адже тоді суд самостійно змінить вимогу, тобто вийде за межі позовних вимог, що заборонено процесуальним законом.

Із висновків постанови Великої Палати Верховного Суду, із покликанням на приписи ст.331 ЦК України та Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», вбачається, що законодавством передбачено єдину підставу для набуття права власності на новостворене нерухоме майно, а саме прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів та реєстрація на нього права власності.

Матеріалами справи встановлено, що за зверненням другого власника будівлі - ОСОБА_2 уповноваженим органом зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт ДП81 від 01.09.2014 та декларацію про готовність об`єкта до експлуатації ДП32 від 08.06.2017, а також здійснено на їх підставі реєстрацію об`єкта нерухомості, площею 92,3 кв.м.

Отже другий набувач набув право на здійснення реконструкції та набув на неї право власності ввівши її в експлуатацію та зареєструвавши за собою право власності.

Однак, позивач не оскаржив реєстрацій відповідних декларацій, хоча про них вказано у інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка була долучена до позову, а зміст декларацій наявній у вільному доступі на порталі Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції про відсутність підстав для зобов`язання першого набувача ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинного будівництва, загальною площею 92,3 кв.м.

Крім того, на час відчуження приміщення третьому набувачу ТОВ Орендабуд, право власності на новий об`єкт підтверджувалося, зокрема зареєстрованою декларацією готовність об`єкта до експлуатації.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позовних вимог повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку щодо порушеного права позивача, однак ефективним способом захисту для останього, тобто таким що відновив би його право на земельну ділянку є повернення земельної ділянки територіальній громаді без збудованого на ній приміщення, визнання недійсними договорів відчуження чи скасування державної реєстрації на приміщення само-по собі не відновить прав позивача, задоволення позову частково не забезпечить відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту, а тому позов не підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: