У Х В А Л А

11 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 456/5415/20

провадження № 14-72зц22

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача - Штелик С. П.,

суддів: Власова Ю. Л., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Желєзного І. В., Золотнікова О. С., Катеринчук Л. Й., Князєва В. С., Крет Г. Р., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткача І. В., Ткачука О. С.,

перевіривши скаргу ОСОБА_1 про перегляд рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 серпня 2021 року, постанови Львівського апеляційного суду від 17 січня 2022 року та ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» про відшкодування завданої шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» про відшкодування завданої шкоди, у якому просив стягнути з відповідача на його користь 250 000 грн майнової шкоди та 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , у якому 04 червня 2017 року сталась пожежа. Згідно з акта про пожежу, складеного старшим інспектором ДПРЧ-8ГУ ДСНС України, ймовірною причиною пожежі стало коротке замикання на електроопорі, до якої підключено вказаний будинок. Згідно з технічного висновку загону технічної служби дослідно-випробувальної лабораторії Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області ДВЛ № 37/115/04.06.17 від 26 червня 2017 року, найбільш ймовірною причиною пожежі, яка виникла 04 червня 2017 року у будинку позивача, є аварійна робота електромережі на електроопорі, до якої під`єднано житловий будинок. Згідно з даного технічного висновку пожежею завдано прямих збитків на суму 250 000 грн та побічних збитків на суму 350 000 грн.

Окрім того, позивач вказував, що пожежею йому завдано моральної шкоди, яка полягає у негативних емоціях та переживаннях з приводу пошкодження майна та неможливості нормального користування ним, а також у порушенні звичного способу життя, яку він оцінює у 100 000 грн.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 серпня 2021 рокув задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» про відшкодування завданої шкоди відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 17 січня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 серпня 2021 року без змін.

У лютому 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 серпня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 січня 2022 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2022 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської областівід 27 серпня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» про відшкодування завданої шкоди відмовлено.

Суд мотивував ухвалу тим, що ця справа є малозначною згідно з вимогами закону, випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню судом не встановлено.

01 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Великої Палати Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської областівід 27 серпня 2021 року, постанову Львівського апеляційного суду від 17 січня 2022 року та ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2022 року, в якій просить переглянути вказані судові рішення, ухвалити рішення про задоволення позовних вимог та стягнути з Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго»на його користь 700 000 грн.

Велика Палата Верховного Суду, проаналізувавши матеріали скарги, зазначає наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine), заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).

Відповідно до частини другої статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. А згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Чинний процесуальний закон не передбачає інституту перегляду Верховним Судом судових рішень після їх перегляду у касаційному порядку, як це було визначено у розділі V глави 3 ЦПК України у редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року.

Отже, після відмови у відкритті касаційного провадження у Великої Палати Верховного Суду відсутні повноваження для прийняття та розгляду звернення позивача. Велика Палата Верховного Суду не може здійснювати перегляд ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2022 року. Тобто у справі № 456/5415/20 Велика Палата Верховного Суду не є судом, встановленим законом, для такого розгляду.

Вичерпний перелік підстав для передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду встановлює стаття 403 ЦПК України. Питання про таке передання згідно зі статтями 403 і 404 цього кодексу вирішує тільки Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду.

Зі змісту касаційної скарги ОСОБА_1 , поданої до Великої Палати Верховного Суду, вбачається, що заявник не погоджується із судовими рішеннями, ухваленими по суті спору у справі № 456/5415/20, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 456/5415/20 не передавав. Велика Палата Верховного Суду позбавлена можливості самостійно вирішити питання про передання справи собі на розгляд.

З урахуванням наведеного у прийнятті скарги необхідно відмовити та повернути її заявнику.

Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).

Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує «легітимну мету» і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v.the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).

Відмова у прийнятті до розгляду поданого до Великої Палати Верховного Суду звернення ОСОБА_1 не є порушенням його права на доступ до суду, адже він вже раніше реалізував право на розгляд справи судами першої й апеляційної інстанцій, а також реалізував право на подання скарги на судові рішення до суду касаційної інстанції, який 07 квітня 2022 року відмовив у відкритті касаційного провадження.

Згідно з практикою ЄСПЛ юридична визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (див. mutatis mutandis рішення від 9 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, § 53).

Звернення до Великої Палати Верховного Суду, зокрема, з метою перегляду ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2022 року, яку не можна оскаржити, ставить під сумнів гарантований пунктом 1 статті 6 Конвенції принцип остаточності судового рішення (res judicata).

Керуючись статтями 6, 19 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції, статтями 388, 403, 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Відмовити у прийнятті касаційної скарги ОСОБА_1 про перегляд рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 серпня 2021 року, постанови Львівського апеляційного суду від 17 січня 2022 року та ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» про відшкодування завданої шкоди.

Касаційну скаргу та додані до неї матеріали повернути ОСОБА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С. П. Штелик
Судді:Ю. Л. ВласовГ. Р. Крет
І. В. Григор`єваК. М. Пільков
М. І. ГрицівО. Б. Прокопенко
І. В. Желєзний Л. І. Рогач
О. С. ЗолотніковО. М. Ситнік
Л. Й. КатеринчукІ. В. Ткач
В. С. КнязєвО. С. Ткачук