Постанова

Іменем України

07 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 454/1449/20

провадження № 61-9126св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом)- ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

відповідач - Белзька міська рада Львівської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мацей Михайло Михайлович, на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 07 лютого 2022 року у складі суддіАдамовича М. Я. та постанову Львівського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Ванівського О. М., Крайник Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Жужелянської сільської ради Сокальського району Львівської області,

ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності на спадкове майно.

Позовну заяву мотивовано тим, що з 07 травня 1988 року вона перебувала

в зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_3 . У шлюбі у них народилося троє дітей. Їхня сім`я проживала на АДРЕСА_1 , де вони вели спільне господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік - ОСОБА_3 помер. Вважала, що вона фактично прийняла спадщину після його смерті, а тому відразу після його смерті не зверталася до нотаріуса.

Після смерті чоловіка в зазначеному будинку почав проживати брат

ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , який до того проживав зі своєю дружиною

у м. Червонограді Львівської області, де винаймав житло.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

Від нотаріуса їй стало відомо, що головою колгоспного двору по

АДРЕСА_1 був ОСОБА_5 , який склав заповіт на користь ОСОБА_4 .

Однак у цьому житловому будинку проживали й інші члени колгоспного двору: дружина голови колгоспного двору - ОСОБА_6 , яка померла після смерті ОСОБА_5 , та її чоловік - ОСОБА_3 .

Зазначала, що вона звернулася до нотаріуса після смерті останнього члена колгоспного двору - 18 червня 2019 року.

Оскільки голова колгоспного двору - ОСОБА_5 склав заповіт на користь ОСОБА_4 , а дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_6 не складала заповіту, то після її смерті належна їй частка ділиться між двома синами: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Тому, на її думку, їй належить 1/4 частки будинковолодіння та земельної ділянки після смерті її чоловіка - ОСОБА_3 та 1/8 частки після смерті матері чоловіка - ОСОБА_6 .

Також ОСОБА_6 належала земельна ділянка площею 2,3597 га, яка

в спадковому порядку ділиться на двох синів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Крім того, її чоловікові за життя належала земельна ділянка площею

1,0228 га, яку вона має право спадкувати.

Зазначала, що вона є єдиним спадкоємцем після смерті свого чоловіка

і має право на спадкування належного йому майна та фактично прийняла спадщину.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просила суд:

- встановити факт постійного її проживання зі спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою:

АДРЕСА_1 ;

- визнати за нею право власності на спадкове майно, як за спадкоємицею

за законом, що залишилось після смерті її чоловіка - ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:

- на 3/8 частини будинковолодіння та земельної ділянки за адресою:

АДРЕСА_1 ;

- на 1/2 частини земельної ділянки, кадастровий номер :11:000:0049, державний акт на право власності на землю серії ЛВ № 096535;

- на 1/2 частини земельної ділянки, кадастровий номер :12:000:0011, державний акт на право власності на землю серії ЛВ № 096535;

- в цілому на земельну ділянку, кадастровий номер :14:000:0033, державний акт на право власності на землю серії ЛВ № 017803;

- в цілому на земельну ділянку, кадастровий номер :01:000:0175, державний акт на право власності на землю серії ЛВ № 017803.

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , Жужелянської сільської ради Сокальського району Львівської області про визнання особи такою, що втратила право на частку в майні колгоспного двору, та визнання права власності на спадкове майно.

Зустрічну позовну заяву мотивовано тим, що колгоспний двір, головою якого був ОСОБА_5 , припинено 15 квітня 1991 року.

У зазначеному колгоспному дворі були зареєстровані ОСОБА_5 (голова колгоспного двору), ОСОБА_6 (дружина голови колгоспного двору),

ОСОБА_4 (син) зареєстрований з 14 грудня 1989 року, однак не проживав за місцем реєстрації та ОСОБА_3 (син), який також зареєстрований

з 14 грудня 1989 року, однак не проживав за місцем реєстрації з часу одруження, з 07 травня 1988 року.

Таким чином, ОСОБА_3 не проживав за місцем реєстрації, не витребував частку в майні колгоспного двору, а тому він вважається таким, що втратив частку в майні цього колгоспного двору.

Оскільки жоден з членів колгоспного двору не помер до ІНФОРМАЦІЯ_3 , то колгоспний двір не припинився та спадщина на відповідну частку цього двору відкривалася після смерті кожного його члена.

Оскільки ОСОБА_5 все належне майно заповів сину - ОСОБА_4 , то останній став власником 2/3 частки в майні колишнього колгоспного двору.

Також вказувала, що ОСОБА_4 з 24 жовтня 1992 року після одруження проживав у м. Червонограді та одночасно постійно відвідував батьків, допомагав їм у веденні господарства, а після того, як захворіла мати

ОСОБА_6 , проживав з нею, здійснював благоустрій будинку, утримував його, провів водопровід, замінив накриття даху, доглядав за матір`ю та на час її смерті проживав разом з нею, а тому прийняв спадщину після її смерті.

З врахуванням наведеного, ОСОБА_4 успадкував усе належне своїй

матері - ОСОБА_6 майно, відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України.

У свою чергу, ОСОБА_3 не претендував на спадкове майно та помер після спливу понад шести років після смерті матері.

Тому ОСОБА_4 став єдиним власником спадкового колгоспного двору.

Вона проживала разом з ОСОБА_4 на час його смерті та вважається такою, що фактично прийняла спадщину після його смерті, та звернулася до нотаріуса в межах визначеного законом шестимісячного строку, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що не було виділено часток.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_2 просила суд:

- визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на частку в майні колишнього колгоспного двору за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на майно колишнього колгоспного двору за адресою: АДРЕСА_1 ,в цілому та право власності на дві земельні ділянки в цілому площею 2,3597 га (кадастровий номер :11:000:0049 та кадастровий номер :12:000:0011) державний акт на право власності на землю серія ЛВ № 096535.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 25 лютого 2021 року замінено відповідача за первісним та зустрічним позовом Жужелянську сільську раду Сокальського району Львівської області на правонаступника - Белзьку міську раду Львівської області.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та Белзької міської ради об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до Белзької міської ради та ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на спадкове майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 07 лютого

2022 рокуу задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до Белзької міської ради Львівської області, ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності на спадкове майно відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Белзької міської ради Львівської області про визнання особи такою, що втратила право на частку в майні колгоспного двору, та визнання права власності на спадкове майно задоволено.

Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право на частку в майні колишнього колгоспного двору, розташованого на АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на майно колишнього колгоспного двору, розташованого на АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини земельних ділянок загальною площею 2,3597 га (кадастровий № :11:000:0049 та кадастровий № :12:000:0011), відповідно до державного акта, серія ЛВ № 096535.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 не був членом колгоспного двору, оскільки був зареєстрований у спірному будинковолодінні менше ніж за три роки до 15 квітня 1991 року (припинення колгоспного двору), не проживав за місцем реєстрації, а тому втратив право на частку у його майні на час набрання чинності Законом України «Про власність».

У свою чергу в спірному будинковолодінні з 01 березня 1982 року

до 15 квітня 1991 року були зареєстрвовані і проживали: голова двору -

ОСОБА_5 , його дружина - ОСОБА_6 та їхній син ОСОБА_4 . Таким чином, колгоспний двір належав їм у рівних частках, зокрема по 1/3 частини кожному, відповідно до статті 123 ЦК Української РСР.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (тобто після набрання чинності Законом України «Про власність»), після його смерті відкрилася спадщина на 1/3 частини будинковолодіння (колишнього колгоспного двору), яку він заповів своєму синові ОСОБА_4 .

У свою чергу ОСОБА_4 не відмовився від прийняття спадщини, його місце проживання було зареєстроване разом зі спадкодавцем та він постійно здійснював участь в утриманні спадкового житлового будинку та вступив

у фактичне володінняним, а тому є таким, що прийняв спадщину після смерті батька.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , після смерті якої відкрилася спадщина на 1/3 частини майна колишнього колгоспного двору та на належну їй земельну ділянку. На момент смерті ОСОБА_6 з нею проживав та був зареєстрований її син - ОСОБА_4 та прийняв спадщину як спадкоємець першої черги за законом.

Суд першої інстанції вважав, що зустрічні позовні вимоги

ОСОБА_2 доведені належними доказами та підлягають задоволенню.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 07 лютого

2022 року залишено без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 не доведено, що ОСОБА_3 з моменту його реєстрації за адресою:

АДРЕСА_1 , фактично проживав та брав участь у веденні спільного господарства двору. Суд першої інстанції правильно зазначив, що

ОСОБА_3 не був членом спірного колгоспного двору, оскільки був зареєстрований у спірному будинковолодінні менше ніж за три роки

до 15 квітня 1991 року (припинення колгоспного двору), не проживав за місцем реєстрації, а тому втратив право на частку у його майні на час набрання чинності Законом України «Про власність».

ОСОБА_1 не доведено належними і допустимими доказами, з якого періоду ОСОБА_3 проживав у спірному дворі і що останній в момент його проживання брав участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, а також, що в момент смерті матері ОСОБА_6

і батька ОСОБА_5 він проживав разом із ними, у зв`язку з чим фактично прийняв спадщину після їх смерті.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_3 не мав частки в спірному майні та не прийняв спадщини після смерті

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; у спірному будинковолодінні з 01 березня

1982 року до 15 квітня 1991 року були зареєстровані і проживали: голова колгоспного двору ОСОБА_5 , його дружина ОСОБА_6 та їхній син

ОСОБА_4 . Таким чином, колгоспний двір належав їм у рівних частках, зокрема по 1/3 частині кожному, відповідно до статті 123 ЦК Української РСР. Після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ОСОБА_4 успадкував частки колгоспного двору своїх батьків, оскільки проживав разом із ними до моменту їх смерті. Натомість ОСОБА_3 не успадкував майна після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , оскільки на момент їх смерті не проживав разом з ними та протягом шести місяців з дня відкриття спадщини не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Таким чином, беззаперечним є той факт, що ОСОБА_1 не може успадкувати після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 спірне майно колишнього колгоспного двору, оскільки ОСОБА_3 не мав частки

в спірному майні та не прийняв спадщини після смерті ОСОБА_5

та ОСОБА_6 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2022 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мацей М. М., посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У листопаді 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій розглянули справу без належного її повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відхилив її клопотання про виклик свідків.

Крім того, письмові пояснення свідків, на які суди послалися у своїх судових рішеннях, не є належними доказами, оскільки письмові пояснення свідка не можуть замінити такі докази, як показання свідків, надані ним безпосередньо в судовому засіданні.

Також судом першої інстанції порушено норми процесуального права при об`єднанні зустрічного позову з первісним, що є підставою касаційного оскарження, передбаченого частиною другою статті 412 ЦПК України.

Зазначає, що 06 серпня 2020 року представником ОСОБА_2 було подано зустрічний позов про визнання особи такою, що втратила право на частку

в майні колишнього колгоспного двору, та визнання права власності на спадкове майно і він не міг бути прийнятий до розгляду з первісним позовом і про це вона зазначала у відзиві на зустрічний позов з огляду на таке.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 20 травня 2020 року провадження у справі було відкрито, відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня одержання копії цієї ухвали надано право надати суду відзив на позовну заяву.

Відзив від імені відповідачки подано її представником ОСОБА_7 лише 06 серпня 2020 року, тобто з пропуском 15-денного строку для подачі відзиву та зустрічного позову.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 02 липня

2020 року відкрито провадження у справі, запропоновано протягом 15 днів подати відзив, однак відповідачкою такого подано не було, тому вважає, що строк для подачі зустрічного позову теж пропущено.

Вважає, що суди попередніх інстанцій не встановили, чи дійсно ОСОБА_3 брав участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мацей М. М., посилається на те, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до свідоцтва про право приватної власності від 14 вересня

1988 року будинковолодіння на АДРЕСА_1 , загальною площею 71,6 кв. м, житловою площею

34,0 кв. м, належить голові колгоспного двору ОСОБА_5 .

Відповідно до заповіту від 27 лютого 1997 року ОСОБА_5 заповів належний йому житловий будинок з надвірними будівлями і все те, що буде належати йому на день смерті, і на що він матиме право згідно із законом заповів ОСОБА_4 (а.с. 43, т. 2).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_5 .

За ОСОБА_6 зареєстровано право власності на земельні ділянки загальною площею 2,3597 га (кадастровий № :11:000:0049 та кадастровий № :12:000:0011), що розташовані на території Жужелянської сільської ради Сокальського району Львівської області та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, відповідно до державного акта від 15 грудня 2004 року, серія ЛВ № 096535.

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_6 та з нею на день смерті проживав та був зареєстрований з 01 березня 1982 року її син ОСОБА_4 . Другий син покійної - ОСОБА_3 був зареєстрований з нею за однією адресою, однак не проживав там з 14 грудня 1989 року, з моменту реєстрації, і до дня смерті

ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначені обставини встановлені із свідоцтва про смерть та довідкою № 370 від 03 серпня 2020 року.

Згідно зі свідоцтвом про шлюб 07 травня 1988 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 .

Відповідно до довідки від 29 січня 2019 року № 154 на день смерті

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з ним на АДРЕСА_1 були зареєстровані та проживали: дружина ОСОБА_6 , син ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 .

Згідно з довідкою від 29 січня 2019 року № 155 на день смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з нею на АДРЕСА_1 були зареєстровані та проживали: син ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 .

Відповідно до довідки від 29 січня 2019 року № 156 на день смерті

ОСОБА_3 , з ним на АДРЕСА_1 проживав та був зареєстрований його брат ОСОБА_4

18 червня 2019 року ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_3 , в якій також зазначила про намір звертатися до суду із заявою про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

З відповіді нотаріуса від 27 лютого 2020 року заборон щодо видачі свідоцтв про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в порядку спадкової трансмісії не надходило.

Згідно з відповіддю нотаріуса від 10 березня 2020 року № 92/02-14 роз`яснено ОСОБА_1 про необхідність звернутися до суду з метою визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Крім того, необхідно виділити частки у праві власності на спірний житловий будинок.

З відповіді голови Жужелянської сільської ради Сокальського району Львівської області та довідки від 01 червня 2020 року № 123 встановлено, що ОСОБА_3 з 14 грудня 1989 року до дня смерті був зареєстрований на АДРЕСА_1 ,

а проживав на АДРЕСА_2 (а.с. 93, т. 1).

Відповідно до заповіту від 27 лютого 1997 року ОСОБА_5 належний йому житловий будинок і все належне йому на день смерті майно заповів своєму сину ОСОБА_4 .

Згідно зі свідоцтвом про шлюб від 24 жовтня 1992 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 .

Відповідно до свідоцтва про смерть та довідки від 06 серпня 2020 року

№ 382 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ним на

АДРЕСА_1 на день смерті проживала його дружина ОСОБА_2 .

З відповіді приватного нотаріуса Гук Н. М. від 03 березня 2020 року встановлено, що свідоцтво про право на спадщину не може бути видано ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що члени колгоспного двору не зверталися за виділенням часток у праві власності на будинок колишнього колгоспного двору (а.с. 107, т. 1).

З відповіді від 31 серпня 2020 року № 241/02-14 встановлено, що після смерті ОСОБА_3 до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини

28 серпня 2020 року звернулася його дочка ОСОБА_9 та їй роз`яснено, що вона може успадкувати лише частку земельних ділянок.

Відповідно до заяви ОСОБА_10 , яка надійшла до суду 17 липня 2020 року, встановлено, що такий підтвердив факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в с. Жужеляни.

З наданих адвокатом Табакою Г. В. пояснень та копії паспорта громадянина України, отриманих від ОСОБА_10 , встановлено, що останній заперечив надіслання до суду будь-яких заяв у цій справі. Ким вищезазначена заява подана від його імені, йому не відомо. Також зазначив, що ОСОБА_1 проживала і проживає в с. Цеблів, про що йому достеменно відомо, оскільки він є чоловіком її рідної сестри.

ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 .

18 червня 2019 року із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_3 звернулася ОСОБА_1

03 березня 2020 року ОСОБА_2 подала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 .

Відповідно до заяви від 12 жовтня 2020 року ОСОБА_1 відмовилася

від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , про що свідчить її заява

у спадковій справі, надана до Сокальської державної нотаріальної контори Львівської області (а.с. 7, т. 2).

13 жовтня 2020 року ОСОБА_9 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , а ОСОБА_11 ,

ОСОБА_9 та позивач за первісним позовом ОСОБА_1 - із заявами про відмову від прийняття спадщини.

03 червня 2021 року ОСОБА_9 подала нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 .

Згідно із свідоцтвом від 03 червня 2021 року, витягами від 03 червня

2021 року, ОСОБА_9 успадкувала після смерті ОСОБА_3 1/2 частини земельної ділянки площею 1,6495 га, кадастровий номер земельної ділянки :11:000:0049, розташованої на території Жужелянської сільської ради Сокальського району Львівської області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала спадкодавцю ОСОБА_6 відповідно до державного акта серія ЛВ № 096535.

З відповіді Белзької міської ради Львівської області від 30 червня 2021 року № 893/02.09 та доданих до неї пояснень, наданої на виконання ухвали суду від 03 червня 2021 року, встановлено, що ОСОБА_3 з часу одруження

зі ОСОБА_1 проживав у с. Цеблів.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинамипершою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мацей М. М., підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на обставини справи, до даних правовідносин слід застосувати норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР) в редакції, чинній на час смерті ОСОБА_5 .

Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб.

Його створення і діяльність врегульовувалось положеннями 120-127 ЦК Української РСР.

Зокрема, згідно з частиною першою статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності,

а частина друга статті 123 цього Кодексу визначала, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

06 січня 1994 року набрав чинності Закон України від 16 грудня 1993 року

№ 3718-XII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким виключено з ЦК Української РСР статті 120-127, які врегульовували створення та діяльність колгоспного двору, і статтю 563 щодо спадкування майна колгоспного двору.

Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане

до 15 квітня 1991 року, вирішуються за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку

в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР

від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69). Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали

в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові

від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15.

Нормами частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в спірному будинковолодінні з 01 березня 1982 року до 15 квітня 1991 року були зареєстровані

і проживали: голова двору ОСОБА_5 , його дружина ОСОБА_6 та їх син ОСОБА_4 .

Отже, колгоспний двір належав їм у рівних частках, - по 1/3 частині кожному.

Згідно із статтями 524, 529 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Згідно із статтею 549 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив у володіння або управління спадковим майном.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтею 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця,

у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня

1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, судам роз`яснено, що правила статті 563 ЦК Української РСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні колгоспного двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

У підпункті г) пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами

про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка

в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_5 (тобто після набрання чинності Законом України «Про власність») та після його смерті відкрилася спадщина на 1/3 частину будинковолодіння (колишнього колгоспного двору), яку він заповів своєму синові ОСОБА_4

ОСОБА_4 не відмовився від прийняття спадщини, його місце проживання було зареєстроване разом зі спадкодавцем та він постійно здійснював участь в утримання спадкового житлового будинку та вступив у фактичне володіння таким, а тому є таким, що прийняв спадщину після смерті батька.

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_6 , після смерті якої відкрилася спадщина на 1/3 частину майна колишнього колгоспного двору та на належну їй земельну ділянку. На момент смерті ОСОБА_6 з нею проживав та був зареєстрований її син ОСОБА_4 , який прийняв спадщину як спадкоємець першої черги за законом.

ОСОБА_3 не успадкував майна після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , оскільки на момент їх смерті не проживав разом з ними та протягом шести місяців з дня відкриття спадщини не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Ураховуючи зазначене, правильним є висновок суду першої інстанції, із яким погодився і апеляційний суд, про те, що ОСОБА_1 не може успадкувати після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 спірне майно колишнього колгоспного двору, оскільки останній не мав частки в такому майні та не прийняв спадщини після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Крім того, ОСОБА_1 відмовилася від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , що підтверджується її заявою, наданаю до Сокальської державної нотаріальної контори Львівської області.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, встановивши, що ОСОБА_1 відмовилася від прийняття спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_3 , дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами, що

ОСОБА_3 з моменту його реєстрації за адресою:

АДРЕСА_1 , фактично проживав та брав участь у веденні спільного господарства колгоспного двору.

Також судами зазначено, що долучені ОСОБА_1 довідки Жежелянської сільської ради Сокальського району Львівської області про місце реєстрації та проживання ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 від 29 січня

2019 року) не підтверджують факту його постійного місця проживання разом з його батьками в момент їх смерті, оскільки згадані обставини спростовується довідкою Жежелянської сільської ради Сокальського району Львівської області від 01 червня 2020 року № 123 та показами свідків.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про розгляд справи у суді першої інстанції, що залишено поза увагою апеляційного суду, не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи, зокрема в матеріалах справи наявні розписки про вручення судових повісток ОСОБА_1 , подання відзиву на зустрічну позовну заяву, а також її представник - адвокат Мацей М. М. був присутній у судових засіданнях (а.с. 32, 34, 168, 174, 208-209, т. 1; а.с. 113, т. 2).

Ураховуючи наведене, як правильно зазначив апеляційний суд, ОСОБА_1 та її адвокат Мацей М. М., який представляв її інтереси у судах першої та апеляційної інстанції, не були обмежені у зверненні в суді першої інстанції

із заявою про застосування строку позовної давності щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_2 .

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог ОСОБА_1 відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на частку в майні колишнього колгоспного двору

Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Разом із тим цивільна правоздатність фізичної особи припиняється

у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).

З урахуванням зазначеного, Верховний Суд зазначає, що визнання померлого ОСОБА_3 таким, що втратив право на частку в майні колишнього колгоспного двору, не узгоджується з вимогами процесуального законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правосуб'єктності.

У порушення вищевказаних положень закону, суди не звернули увагу на те, що на момент ухвалення рішення ОСОБА_3 помер, тому відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України його цивільна правоздатність припинилася, що свідчить про неможливість визнання померлого

ОСОБА_3 таким, що втратив право на частку в майні колишнього колгоспного двору.

Разом із тим, цей факт підлягав з`ясуванню, встановленню і дослідженню

у мотивувальній частині судових рішень, що суди і здійснили, а тому повторення цього юридичного факту із зазначенням у резолютивній частині судових рішень не потрібно.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення судів попередніх інстанцій

в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на частку в майні колишнього колгоспного двору підлягають скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у цій частині.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Оскільки рішення суду першої інстанції скасовано в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на частку в майні колишнього колгоспного двору, і у задоволенні цих позовних вимог відмовлено, то це ж рішення підлягає скасуванню в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 840,80 грн, сплачених ОСОБА_2 за розгляд цієї вимоги у суді першої інстанції.

Також перерозподілу підлягають судові витрати зі сплати судового збору за перегляд справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

За перегляд справи у суді апеляційної інстанції із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 261,20 грн.

Частиною першою статті 136 ЦПК України визначено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення (частина друга статті 136 ЦПК України).

Ураховуючи те, що ОСОБА_1 при поданні касаційної скарги відстрочено сплату судового збору за подання касаційної скарги до ухвалення судового рішення у справі, то з ОСОБА_1 та з ОСОБА_2 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за перегляд справи у суді касаційної інстанції

в розмірі по 1 681,60 грн з кожної.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мацей Михайло Михайлович, задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 07 лютого

2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 серпня

2022 року в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Белзької міської ради Львівської області про визнання особи такою, що втратила право на частку в майні колгоспного двору та розподілу судових витрат в цій частині у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок, скасувати.

Відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Белзької міської ради Львівської області про визнання особи такою, що втратила право на частку в майні колгоспного двору.

У решті рішення Сокальського районного суду Львівської області

від 07 лютого 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду

від 11 серпня 2022 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі

1 261 (одна тисяча двісті шістдесят одну) гривню 20 копійок.

Стягнути із ОСОБА_1 та з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір за перегляд справи у суді касаційної інстанції

у розмірі 3 363 (три тисячі триста шістдесят три) гривні 20 копійок, по 1 681 (одній тисячі шістсот вісімдесят одній) гривні 60 копійок з кожної.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк