К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2022 року місто Київ

справа № 756/12283/21

апеляційне провадження № 22-ц/824/8249/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Головачова Я.В.,

суддів:Вербової І.М., Нежури В.А.,

за участю секретаря судового засідання: Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Оболонського районного суду міста Києва у складі судді Луценка О.М. від 20 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва", Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація, про позбавлення права користування, зняття з місця реєстрації та виселення без надання іншого житла,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва", Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація, про позбавлення права користування, зняття з місця реєстрації та виселення без надання іншого житла.

Позов обґрунтовано тим, що у період з 1993 року по 2001 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

На підставі рішення профспілкового комітету № 62 від 25 травня 1994 року, державною комунальною будівельною фірмою панельного домобудування № 4 прийнято рішення від 25 травня 1994 року № 6516, яким ОСОБА_1 надано кімнату, житловою площею 12,6 кв.м. у гуртожитку для сімейних мешканців за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розлучення сторони проживають разом в одній кімнаті.

Позивачі зазначають, що останні десять років ОСОБА_4 постійно вчиняє сварки, застосовує фізичне та психологічне насильство, нецензурно висловлюється, псує речі спільного користування. Своїми діями відповідач робить спільне проживання в кімнаті неможливим, при цьому відмовляється у добровільному порядку приватизувати кімнату, продати її, розділити кошти порівну та роз`їхатись.

Посилаючись на викладене, позивачі просили позбавити ОСОБА_4 права користування кімнатою АДРЕСА_2 , зняти його з місця реєстрації та виселити без надання іншого житла.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для виселення відповідача з кімнати.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Скаржник зазначає, що Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація була залучена до участі у справі в якості третьої особи, однак справа розглянута за її відсутності; представник відповідача не мала повноважень на здійснення представництва та подання доказів в суді першої інстанції, оскільки в копії ордеру відсутній підпис в графі "адвокат"; рішення суду не містить мотивів відмови у задоволенні позову, суд не надав оцінку наявним в матеріалах справи доказам, зокрема залишив поза увагою численні звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів з приводу неправомірної поведінки відповідача; проживання відповідача у спільній кімнаті є неможливим у зв`язку із його діями відносно позивачів, оскільки він тривалий час та систематично вчиняє насильство; позивачі неодноразово пропонували вирішити існуючий конфлікт мирним шляхом, однак відповідач відмовляється.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просили її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1993 року по 25 січня 2001 року. Під час шлюбу у них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі рішення профспілкового комітету № 62 від 25 травня 1994 року, державною комунальною будівельною фірмою панельного домобудування № 4 прийнято рішення від 25 травня 1994 року № 6516, яким ОСОБА_1 надано кімнату, житловою площею 12,6 кв.м. у гуртожитку для сімейних мешканців за адресою: АДРЕСА_1 .

25 квітня 2005 року Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацією ОСОБА_1 видано ордер № 033892 Серія Б на право зайняття з сім`єю з 3 осіб ( ОСОБА_4 - чоловік, ОСОБА_2 - син) жилого приміщення, жилою площею 12,6 кв.м., яке складається з однієї кімнати в комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 22).

Після розлучення сторони залишилися спільно проживати в указаній кімнаті.

Згідно листа Оболонського управління поліції Головного управління національної поліції в місті Києві Національної поліції України від 2 липня 2021 року у відповідь на адвокатський запит ОСОБА_6 від 1 липня 2021 року, ОСОБА_1 зверталася до поліції стосовно вчинення відносно неї протиправних дій її колишнім чоловіком ОСОБА_4 від 9 червня 2021 року, 22 червня 2020 року, 16 квітня 2019 року, 5 липня 2019 року, 17 вересня 2020 року, 6 квітня 2020 року, 4 червня 2020 року, від 14 травня 2021 року (а.с. 27).

Постановою Оболонського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року ОСОБА_4 звільнено від адміністративної відповідальності за статтею 173-2 КУпАП України з обмеженням усним зауваженням (а.с. 49).

Постановою Оболонського районного суду міста Києва від 6 лютого 2018 року ОСОБА_4 звільнено від адміністративної відповідальності за статтею 173-2 КУпАП України з обмеженням усним зауваженням (а.с. 50).

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 58 ЖК України єдиною підставою для вселення в жиле приміщення є ордер, який у будинках державного та громадського фонду видається на підставі рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування на вільне жиле приміщення.

У відповідності до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до частини 2 статті 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та

членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

У статті 7 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Згідно з частиною 4 статті 9 та статті 109 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частин 1, 3 статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли житлове приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача.

Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім`ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильні та інші, які спільно проживають.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу.

До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Право на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Концепція "житла" має важливе значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Пунктом 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

З урахуванням наведених вище гарантій, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши баланс прав та інтересів сторін спору, взявши до уваги відносини, які склалися між сторонами спору при тривалому користуванні спірною кімнатою, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для виселення ОСОБА_4 із спірної кімнати.

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 отримали спірну кімнату у користування на підставі ордеру. Іншого придатного для проживання житла в місті Києві ОСОБА_4 не має.

Матеріали справи свідчать про часткове утримання житла, яким він користується, що підтверджується фіскальними чеками на оплату комунальних послуг.

Звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів з приводу конфліктних ситуацій частково знайшли своє відображення у прийнятих Оболонським районним судом міста Києва постановах, якими ОСОБА_4 звільнено від адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 173-2 КУпАП з обмеженням усними зауваженнями.

Переважна більшість інших звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів в ході перевірки були списані до справ Оболонського УП ГУНП в м. Києві.

З наявної в матеріалах справи копії протоколу про прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 14 травня 2021 року убачається, що 14 травня 2021 року ОСОБА_4 приблизно о 03:00 домагався до ОСОБА_1 . Разом з тим, матеріали справи не містять зареєстрованого кримінального провадження з цього приводу.

З наявних в матеріалах справи фотокопій спірної кімнати убачається, що сантехнічне обладнання перебуває в аварійному стані, разом з тим, докази того, що ОСОБА_4 умисно псує майно, відсутні.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно вважав, що право користування відповідачем спірною кімнатою підпадає під гарантії, передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а його виселення без надання іншого житлового приміщення за обставин цієї справи є невиправданим втручанням у право на повагу до житла. Також колегія суддів приймає до уваги, що відповідач наділений правом на приватизацію державного житлового фонду, що у випадку виселення буде втраченим.

З наведених позивачами аргументів дійсно вбачається складна ситуація у спільному проживанні з відповідачем, разом з тим, виселення останнього є крайнім заходом впливу, що за встановлених обставин не вбачається виправданим на даний момент.

У даному випадку, за наявності підстав, до відповідача може бути застосовано судом обмежувальний припис в порядку вимог глави 13 ЦПК України, що є дієвим механізмом вирішення конфліктної ситуації. У випадку, коли такі заходи не дали результату, може бути вирішено питання щодо виселення.

Доводи апеляційної скарги щодо процесуальних порушень судом першої інстанції частково є обґрунтованими, однак не можуть бути підставою для скасування правильного по своїй суті судового рішення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки ним правильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин, він дійшов загалом обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Ураховуючи встановлені судом обставини, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 2 грудня 2022 року.

Головуючий

Судді: