КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7560/2022
Справа 361/3079/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «НАШ ДІМ-ЖК» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Радзівіл А.Г. в м. Бровари у справі за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «НАШ ДІМ-ЖК» до Приватного акціонерного товариства «Виробнича проектно-будівельна фірма «Атлант», ОСОБА_1 , третя особа виконавчий комітет Броварської міської ради про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації на об`єкт нерухомого майна,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В травні 2019 року позивач ОСББ «НАШ ДІМ-ЖК» звернувся до суду із даним позовом, просив визнати недійсним правочин купівлі-продажу нежитлового приміщення НОМЕР_3 в будинку ОСББ «НАШ ДІМ-ЖК» за адресою АДРЕСА_1 , скасувати державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за вказаною адресою.

Заявлені вимоги мотивував тим, що в 2014 році ПрАТ «Виробнича фірма «Атлант» був побудований та введений в експлуатацію багатоповерховий житловий будинок за вказаною адресою, в 2016 році в даному будинку було створено ОСББ «НАШ ДІМ-ЖК», яке розпочало свою діяльність з серпня 2016 року. В процесі здійснення господарської діяльності було встановлено, що підвальне приміщення в будинку належить приватній особі ОСОБА_1 на праві приватної власності, зареєстрованому 27 березня 2015 року реєстраційною службою Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області. Згідно з проектною документацією будинку, спірне підвальне приміщення НОМЕР_3 віднесене до допоміжних приміщень, що призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку, оскільки в ньому розташовані внутрішньобудинкові мережі та запірна арматура. Відповідач ОСОБА_1 , яка є власником спірного приміщення, ігнорує звернення позивача щодо обстеження внутрішньобудинкових мереж при підготовці до опалювального сезону. Враховуючи, що дане приміщення є допоміжним, відповідач ПрАТ «Виробнича фірма «Атлант» не мав права на його відчуження. Вказував, що в січні 2015 року між ПрАТ «Виробнича фірма «Атлант» та ТОВ «Комфорт-Т» було складено акт приймання-передачі житлового будинку, в даних актах було вказано основні показники будинку, і згідно них нежитлових приміщень в будинку немає, отже право власності на спірне приміщення набуто незаконно.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2021 року прийнято відмову ОСББ «НАШ ДІМ-ЖК» від частини позовних вимог про застосування наслідків недійсності правочину, в іншій частині позову продовжено розгляд.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2021 року в позові відмовлено.

Позивач ОСББ «НАШ ДІМ-ЖК», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, здійснити розподіл судових витрат з урахуванням розрахунку.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що стороною позивача було подано до суду достатньо доказів для задоволення позову, якими підтверджено той факт, що спірне приміщення відноситься до допоміжних, проте судом надано оцінку лише двом доказам - доказу, наданому відповідачем ОСОБА_1 , а саме довідці від 18 квітня 2019 року № 8, та інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. В свою чергу, відповідачами не надано доказів, що спірне підвальне приміщення НОМЕР_3 було запроектовано та введено в експлуатацію як нежитлове приміщення і таке приміщення не могло належати усім співвласникам будинку на праві спільної власності. Отже, жодної оцінки доказам, наданим стороною позивача, судом не надано.

Вказував, що призначену судом судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено питання, чи відноситься дане приміщення до допоміжних, фактично проведено не було.

Зазначив, що відповідачем ПрАТ «Виробнича фірма «Атлант» у відзиві заперечувався сам факт продажу будь-кому спірного житлового приміщення, і враховуючи таку обставину, представник позивача звернувся до суду з клопотанням про витребування доказів щодо витребування копії документів реєстраційної справи щодо нежитлового приміщення НОМЕР_3, яка містить документи, які могли б надати можливість встановити, яким чином ОСОБА_1 набула право власності на спірний об`єкт.

Також в описовій частині рішення зазначено, що право власності на спірний об`єкт нерухомого майна зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення; в свою чергу такого свідоцтва про право власності на спірний об`єкт нерухомого майна ОСОБА_1 надано не було.

Представник позивача у справі наголошував на тому, що право власності не може виникнути на підставі свідоцтва про право власності, проте судом першої інстанції ці доводи проігноровано.

Вважав, що довідка від 18 квітня 2019 року № 8, видана КП БМР «ББТІ» не містить інформації, на підставі чого вона була складена, відтак ця довідка не може бути належним та допустимим доказом у справі. У бюро технічної інвентаризації відсутні підстави визначення типу приміщення, оскільки функція БТІ полягає виключно у проведенні технічної інвентаризації збудованих (реконструйованих) будинків, господарських будівель та споруд.

Також відповідачами у справі не надано будь-яких первинних правовстановлюючих документів, які б підтверджували набуття відповідачем речових прав на спірне приміщення.

Отже, правомірність та відповідність вимогам чинного законодавства щодо набуття права власності на спірний об`єкт нерухомого майна не була перевірена судом, а оскаржуване рішення суду ґрунтується на неналежних та недопустимих доказах.

Судом першої інстанції безпідставно не вказано надані стороною позивача докази та не надано мотивованої оцінки кожного наведеного аргументу, справу на направлено до експертної установи, а також не розглянуто по суті клопотання про витребування доказів у справі, що, на думку позивача доводить, що оскаржуване рішення по даній справі порушує право позивача на справедливий судовий розгляд, захист прав та інтересів судом.

Від відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила продовжити їй строк для подання відзиву, оскільки апеляційна скарга надійшла на електронну адресу представника відповідача лише 21 червня 2022 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Оскільки причини пропуску відповідачем строку для подання відзиву на апеляційну скаргу є поважними, апеляційний суд вважає клопотання про продовження процесуального строку обґрунтованим, продовжує відповідачу ОСОБА_1 строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та приймає його до розгляду.

Обґрунтовуючи відзив на апеляційну скаргу, відповідач ОСОБА_1 посилалася на те, що предмет позову, визначений позивачем, не містить інформації, яка конкретизує правочин, що оскаржується, зокрема дату його вчинення. Оскільки суд розглядає справи в межах заявлених вимог, суд не мав процесуальної можливості прийняти рішення про визнання недійсним правочину щодо купівлі-продажу нежитлового приміщення № НОМЕР_1 в будинку ОСББ «НАШ ДІМ-ЖК» за адресою АДРЕСА_1 . Правочином щодо купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення може бути лише договір купівлі-продажу, вчинений письмово та нотаріально посвідчений, однак як вбачається з матеріалів справи, копії такого договору позивачем на надано, а відповідачам про укладення такого договору невідомо, в зв`язку з чим суд першої інстанції був позбавлений можливості визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного приміщення, так як факт існування такого договору позивачем не доведено.

Спростовувала доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не надано свідоцтва про право власності, оскільки предметом позову є визнання недійсним правочину щодо купівлі-продажу спірного приміщення, а не визнання недійсним свідоцтва, тому у ОСОБА_1 відсутній обов`язок надавати суду це свідоцтво, яке не є належним доказом, так як не містить інформацію щодо предмета доказування.

Щодо доводів апеляційної скарги про неможливість виникнення права власності на підставі свідоцтва про право власності, звертала увагу на Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою КМУ від 17 жовтня 2013 року № 868, який діяв на момент реєстрації права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 ; проте, оскільки предметом позову не є оскарження дій державного реєстратора, аналізувати його дії щодо відповідності чи невідповідності вимогам закону в даній справі є недоречним.

У порядку підготовки справи до апеляційного розгляду ухвалою Київського апеляційного суду від 20 червня 2022 року розглянуто клопотання ОСББ «НАШ ДІМ-ЖК» щодо виконання вимог ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2020 року про призначення судової будівельно-технічної експертизи, а також про зобов`язання відділу реєстраційних дій Центру обслуговування «Прозорий офіс» Броварської міської ради Київської області надати належним чином завірені копії документів, та відмовлено у їх задоволенні як необґрунтованих (а. с. 115 - 116 т. 2), оскільки ч. 1 ст. 365 ЦПК України не передбачено такої дії, пов`язаної з забезпеченням розгляду справи, як виконання ухвали суду першої інстанції, і оскільки позивачем не обґрунтовано, що витребувані ним докази стосуються предмету доказування.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вище вимогам закону.

Відмовляючи ОСББ «НАШ ДІМ-ЖК» в позові про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, суд першої інстанції виходив із того, що доказів вчинення такого правочину представником позивача не надано.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що ОСББ «НАШ ДІМ-ЖК» зареєстроване як юридична особа 21 березня 2016 року, основний вид економічної діяльності - комплексне обслуговування об`єктів (а. с. 12 т. 1).

На а. с. 15 - 19 т. 1 знаходиться копія акту приймання-передачі житлового будинку по АДРЕСА_3 та авізо від 01 січня 2015 року, згідно яких приймаючою стороною є ТОВ «Комфорт-1», передаючою стороною ПрАТ ВПБФ «Атлант». Вказано загальну площу допоміжних приміщень - 3232,4 кв.м., в тому числі підвали пл. 480,9 кв.м.; 3232,2 кв.м., в тому числі підвали 480,2 кв.м., кількість нежитлових приміщень 0 кв.м.

На а. с. 10 - 11 т. 1 знаходиться копія акту приймання-передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс від 31 липня 2016 року, укладеного ТОВ «Комфорт-1» та ОСББ «НАШ ДІМ-ЖК», згідно якого на баланс позивача передано житловий комплекс за адресою АДРЕСА_3 , в тому числі підвальні приміщення пл. 480,2 кв.м.

На а. с. 13 - 14 т. 1 знаходиться копія експлікації приміщень до плану багатоповерхового житлового будинку АДРЕСА_3 , згідно якого вказано підвальні приміщення, їх призначення, всього по підвалу 480,2 кв.м., та план підвалу.

На а. с. 20 т. 1 знаходиться відомості про державну реєстрацію прав власності, згідно яких приміщення в підвалі загальною площею 42,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_4 належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер НОМЕР_2 , видане 28 березня 2015 року Реєстраційною службою Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 20354962 від 28 березня 2015 року 19:18:36, ОСОБА_3 , Реєстраційна служба Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області.

На а. с. 69 т. 1 знаходиться копія довідки КП Броварської міської ради «Броварське бюро технічної інвентаризації» від 18 квітня 2019 року № 8, згідно якої приміщення НОМЕР_3 загальною площею 42,1 кв.м. в підвалі багатоквартирного житлового будинку за адресою АДРЕСА_3 є нежитловим приміщенням як самостійний об`єкт цивільно-правових відносин.

На а. с. 178 - 189 т. 1 знаходяться копії робочого проекту та робочої документації будівництва комплексу житлових будинків по АДРЕСА_3 , секція «Б».

03 березня 2021 року відповідачем ОСОБА_1 подано до суду заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності (а. с. 202 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України (тут і в подальшому норми матеріального права наведені в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Згідно зі статтею 385 ЦК України власники квартир для забезпечення експлуатації багатоквартирного житлового будинку, користування квартирами та спільним майном житлового будинку можуть створювати об`єднання власників квартир (житла). Таке об`єднання може бути створено також власниками житлових будинків. Об`єднання власників квартир, житлових будинків є юридичною особою, яка створюється та діє відповідно до статуту та закону.

Відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку, регулюються Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» (в редакції на час відчуження спірного приміщення) допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 4 чинного Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» управління багатоквартирним будинком здійснює об`єднання через свої органи управління. За рішенням загальних зборів функції з управління багатоквартирним будинком можуть бути передані (всі або частково) управителю або асоціації. Об`єднання самостійно визначає порядок управління багатоквартирним будинком та може змінити його у порядку, встановленому цим Законом та статутом об`єднання.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання має право відповідно до законодавства та статуту об`єднання, в тому числі захищати права, представляти інтереси співвласників у судах, органах державної влади і органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності.

Згідно з додатком Б «Терміни та визначення понять» Державних будівельних норм України «Житлові будинки. Основні положення ДБН В.2.2-15-2005», затверджених наказом Держбуду України від 18 травня 2005 року № 80, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, приміщення технічні - приміщення для розміщення обладнання теплових вузлів, бойлерних, електрощитових, венткамер, комутаторів, радіовузлів, машинних відділень ліфтів, холодильних установок тощо.

У житлових будинках можуть бути як допоможні, так і нежилі приміщення, які мають окреме, незалежне призначення (магазини, кафе, перукарні, художні майстерні тощо).

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19).

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що підвальне приміщення в будинку ОСББ «НАШ ДІМ-ЖК» НОМЕР_3 незаконно належить фізичній особі ОСОБА_1 на праві приватної власності, оскільки відноситься до допоміжних приміщень, призначених для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку, в ньому розташовані внутрішньобудинкові мережі та запірна арматура, відтак правочин купівлі-продажу даного нежитлового приміщення, на підставі якого приміщення було відчужене, має бути визнаний недійсним.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Способом захисту права є передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права. Такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права і є результатом діяльності по захисту прав.

Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням та способом захисту права. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням - визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Оскільки судом першої інстанції беззаперечно встановлено, що правочин щодо купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , який позивач просив визнати недійсним, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно не укладався, і підставою для державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 було свідоцтво про право власності на нерухоме майно, інших доказів про вчинення такого правочину представник позивача не надав, право власності у заявлений позивачем ОСББ «НАШ ДІМ-ЖК» спосіб захисту не підлягає, а відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відмову в позові.

Апеляційний суд також приймає до уваги, що позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлового приміщення НОМЕР_3 в будинку ОСББ «НАШ ДІМ-ЖК» за адресою АДРЕСА_1 , які є похідними від вимог про визнання недійсним правочину купівлі-продажу, є не конкретизованими та абстрактними, позивачем не зазначено необхідних для ідентифікації реквізитів, зокрема дати і часу здійснення державної реєстрації, підстав внесення запису, відомості про державного реєстратора, яким прийняте відповідне рішення, та відносно якої особи, що само по собі унеможливлює задоволення таких вимог.

Враховуючи, що в позові відмовлено в зв`язку з його недоведеністю та необґрунтованістю, судом першої інстанції правомірно не розглядалася заява відповідача ОСОБА_1 про застосування позовної давності, оскільки сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є самостійною підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, що свідоцтва про право власності на спірний об`єкт нерухомого майна відповідачем ОСОБА_1 до суду не надано, висновків суду першої інстанції про недоведеність обставин укладення оспорюваного правочину купівлі-продажу нежитлового приміщення не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд погоджується з аргументами відповідача ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу, що оскільки предметом позову є визнання недійсним правочину купівлі-продажу спірного приміщення, а не визнання недійсним свідоцтва про право власності, у ОСОБА_1 був відсутній процесуальний обов`язок надавати суду це свідоцтво, оскільки воно не містить інформацію щодо предмета доказування.

Крім того, оскільки позов заявлений з конкретно визначених підстав (незаконність вибуття спірного приміщення на підставі договору купівлі-продажу), апеляційний суд відхиляє необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що відповідачами не надано будь-яких первинних правовстановлюючих документів, які б підтверджували набуття ОСОБА_1 речових прав на спірне приміщення, та що правомірність та відповідність вимогам чинного законодавства щодо набуття права власності на спірний об`єкт нерухомого майна не була перевірена судом, а оскаржуване рішення ґрунтується на неналежних та недопустимих доказах.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що право власності не могло виникнути на підставі свідоцтва про право власності, апеляційний суд приймає до уваги, що фактично із обставин цієї справи вбачається, що набуття відповідачем права власності на спірне приміщення згідно інформаційної довідки з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно відбулося на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер НОМЕР_2 , виданого 28 березня 2015 року реєстраційною службою Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області (а. с. 20 т. 1), а не на підставі правочину купівлі-продажу, як помилково вважав позивач, і що є підставою даного позову.

Враховуючи принцип диспозитивності цивільного законодавства, який полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, суд першої інстанції не міг самостійно вийти за межі позовних вимог і задовольнити позов у належний спосіб, і такі ж повноваження відсутні у апеляційного суду в силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Наведені обставини не позбавляють позивача можливості звернутися з позовом у спосіб, який забезпечує ефективне поновлення в правах.

З огляду на те, що позивач не може реалізувати своє право власності на спірне майно у зв`язку з існуванням документів, що посвідчують таке право за іншою особою - відповідачем, то належним способом захисту прав позивача в даному випадку є визнання недійсним свідоцтва про право власності із залученням як співвідповідача видавника такого свідоцтва.

Виходячи із вищевикладеного, апеляційний суд не перевіряє доводи позивача в частині належності спірного приміщення НОМЕР_3 до допоміжних приміщень, а також доводи відповідача ОСОБА_1 у вигляді спростувань аргументів позивача у відзиві на апеляційну скаргу, не підтверджує і не спростовує ці доводи, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений в мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду з позовом, який відповідатиме належному та ефективному способу захисту порушених прав.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що судом не було направлено до експертної установи матеріали справи для встановлення функціонального призначення спірного нежитлового приміщення, а також не витребувано копію реєстраційної справи щодо спірного об`єкту нерухомого майна,апеляційний суд враховує, що позивачем не доведено, що це призвело до неправильного вирішення справи, та відхиляє аргументи позивача в цій частині.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, за результатами апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без повного дослідження обставин справи.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із судовим рішенням, переоцінки доказів, яким судом першої інстанції було надано належної оцінки, та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Оскільки за результатами апеляційного перегляду апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, клопотання позивача про стягнення судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «НАШ ДІМ-ЖК» залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 28 липня 2022 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.