Номер провадження: 22-ц/813/8990/22
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Приходько Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Приходько Л. А.

суддів: Бездрабко В. О.,

Кутурланової О. В.

секретар Виходець А. В.,

учасники справи:

позивач - Перший заступник керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури

відповідач - Кароліно-Бугазська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

третя особа - Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 жовтня 2022 року у складі головуючого судді Шевчук Ю.В. повний текст рішення складено 13 жовтня 2022 року,

встановив:

У грудні 2017 року Перший заступник керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури звернувся з позовом до Затоківської селищної ради, ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради про визнання незаконним рішення та недійсним Свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що Білгород-Дністровською окружною прокуратурою, під час вивчення стану додержання вимог земельного законодавства при розпорядженні земельними ділянками органами місцевого самоврядування на території міста Білгород-Дністровського та Білгород-Дністровського району, встановлено, що 12 жовтня 2005 року між Департаментом державної автомобільної інспекції МВС України та Затоківською селищною радою укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 1,5244 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для розміщення готельного комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » строком на 25 років.

На підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок 23 грудня 2014 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0919 га по АДРЕСА_2 (кадастровий номер :02:012:0174), із земель, наданих раніше у користування Департаменту державної автомобільної інспекції МВС України.

Рішенням Затоківської селищної ради від 29 грудня 2014 року №2688 передано ОСОБА_1 , у власність земельну ділянку площею 0,0919 га (кадастровий номер :02:012:0174) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 .

У подальшому державним реєстратором реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області за результатами розгляду документів, поданих відповідачем ОСОБА_1 для оформлення права власності, видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 32638761 щодо земельної ділянки площею 0,0919 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 , яке зареєстровано згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.01.2015 року №18831708.

Посилаючись на те, що відповідачка ОСОБА_1 , право власності на вказану земельну ділянку набула з порушенням вимог діючого законодавства, а саме земельну ділянку у порушення статей 79-1, 118 Земельного кодексу України передано без розроблення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність та відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва здійснено в порушення положень Генерального плану смт. Затока та за відсутності детального плану території, у зв`язку з цим рішення Затоківської селищної ради підлягає визнанню судом незаконним, а свідоцтво про право власності недійсним.

Враховуючи вищезазначене, позивач просить суд:

- визнати незаконним рішення Затоківської селищної ради від 29 грудня 2014 року №2688 «Про передачу гр. ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,0919 га (кадастровий номер :02:012:0174) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії, індексний номер 32638761 щодо земельної ділянки площею 0,0919 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер :02:012:0174).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 квітня 2021 року замінено первісного позивача Білгород-Дністровську місцеву прокуратуру на його правонаступника Білгород-Дністровську окружну прокуратуру.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 травня 2021 року замінено первісного відповідача Затоківську селищну раду на належного відповідача Кароліно-Бугазьку сільську раду Білгород-Дністровського району Одеської області.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 жовтня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що протиправна поведінка відповідача та третіх осіб, щодо отримання та набуття права власності на спірну земельну ділянку під час розгляду справи не доведена.

З моменту отримання спірної земельної ділянки ОСОБА_1 відкрито володіла та користувалась наданою їй земельною ділянкою, так само суду не представлено жодних доказів того, що в результаті набуття відповідачем права власності на земельну ділянку були порушенні чиїсь права або інтереси.

Скасування права власності на спірну земельну ділянку більше ніж через 7 років з моменту її видачі суперечить принципу юридичної визначеності та належного врядування (Рішення Європейського суду з прав людини «Беєлар проти Італії», «Стретч проти Сполученого Королівства», «Лелас проти Харватії», «Москаль проти Польщі»), оскільки особа, на користь якої прийнято певне рішення органом влади має право розумно очікувати на наявність у органу компетенції на його прийняття, державні органи повинні діяти вчасно, мінімізувати ризик помилок і сприяти юридичній визначеності.

Враховуючи, що ОСОБА_1 або ОСОБА_2 жодним чином не впливали на порядок реєстрації земельної ділянки в державному земельному кадастрі, прийняття Затоківською селищною радою оскаржуваного рішення та державну реєстрацію права власності, можливо дійти висновку про добросовістність набуття відповідачем ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку.

Наведенні позивачем можливі порушення порядку передачі та державної реєстрації земельної ділянки вчиненні саме державними органами, селищною радою та її посадовими особами. Натомість суду не надані докази притягнення за вчиненні порушення до відповідальності жодної особи так само не надано доказів розгляду можливих кримінальних або адміністративних справ, щодо спірних правовідносин.

Звертаючись із відповідним позовом, прокурор не врахував, що відновлюючи права держави шляхом визнання незаконним оскаржуваного рішення та визнання недійсним свідоцтва про право власності, прокурор покладає на відповідача тягар відповідальності за дії органу місцевого самоврядування та органів державної влади, що вочевидь не можна назвати "пропорційним втручанням" у контексті практики Європейського суду з прав людини.

А отже, покладення на ОСОБА_1 негативних наслідків можливого недотримання процедури передачі та державної реєстрації спірної земельної ділянки, до того ж без пропозиції, щодо виплати належного відшкодування, навіть якщо припустити, що такі порушення мали місце, призведе до покладення на відповідача надмірного індивідуального тягаря, а тому є непропорційним та несумісним з принципом верховенства права.

Звернувши увагу на відсутність в матеріалах справи доказів, щодо можливого порушення прав та інтересів мешканців смт. Затока, власників суміжних земельних ділянок, скарг та звернень до прокурора, щодо усунення порушень в користуванні земельними ділянками, суд першої інстанції дійшов висновку що прокурором не доведено, яким саме чином позбавлення відповідача права власності на спірну земельну ділянку сприятиме задоволенню суспільного інтересу.

В апеляційній скарзі Заступник керівника Одеської обласної прокуратури М.Ракович посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильне дослідження та оцінку доказів, порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, та не надав належної оцінки тому, що підставою зазначеного позову є те, що вид використання спірної земельної ділянки визначено для розміщення готельного комплексу, а отже після її поділу Затокська селищна рада мала розпорядитися нею відповідно до цього ж виду використання, а не передавати спірну земельну ділянку у власність відповідачу для індивідуального дачного будівництва. Недотримання у спірних правовідносинах встановленого порядку набуття права власності на землю, а саме відсутність розроблення проекту відведення земельної ділянки та відсутність рішення уповноваженого органу про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки, є порушенням чинного законодавства.

У письмових поясненнях на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Гофман О.Р. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, вказавши, що доводи апеляційної скарги є надуманим, такими що не відповідають обставинам справи та висновків суду не спростовують. Зазначивши, що зміна цільового призначення земельних ділянок сільськогосподарського призначення на іншу категорію цільового призначення здійснюється за погодженими проектами землеустрою щодо їх відведення, при цьому такої процедури для зміни виду використання земельної ділянку, зокрема на землі фермерського господарства, без зміни її категорії цільового призначення (землі сільськогосподарського призначення) чинним законодавством не передбачено (пункт 37 постанови ВП ВС від 01 червня 2021 року у справі №925/929/19). З зазначеного вбачається, що Велика Палата Верховного Суду сформувала висновок, однаково застосований до всіх категорій земельних ділянок: зміна цільового призначення відбувається в межах саме зміни категорії земельної ділянки, тоді як зміна виду використання в межах однієї та тієї ж категорії, не передбачає проходження процедури погодження проектів землеустрою щодо їх відведення.

Крім того, позивачем обрано неналежний спосіб захисту, а саме невірно визначено відповідачів у складі учасників спору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Вдовіченко Г.М. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, зазначивши, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, такими що не відповідають обставинам справи та висновків суду не спростовують.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористалися.

Учасники справи будучі повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явились, причини своєї неявки не повідомили.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не явилися у судове засідання будучі належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, враховуючи, що причини своєї неявки вони не повідомили, а тому відсутні підстави вважати, що причина їх неявки є поважною.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених цивільним процесуальним законодавством, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 жовтня 2004 року між Департаментом державної автомобільної інспекції МВС України та Затоківською селищною радою укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 1,5244 га, яка знаходиться за адресою: Одеська область, смт. Затока, міста Білгород-Дністровського, Лиманський курортний район, для розміщення готельного комплексу «Стрела» строком на 25 років, договір посвідчено державним нотаріусом Щуріною Л.С. серії ВВМ №424176 зареєстровано в реєстрі № 4.4059 (а.с.15-17).

На підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок 23 грудня 2014 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0919 га по АДРЕСА_2 (кадастровий номер :02:012:0174), із земель, наданих раніше у користування Департаменту державної автомобільної інспекції МВС України.

Цільове призначення земельної ділянки, яка перебувала у користуванні Департаменту державної автомобільної інспекції МВС України, значилось як розміщення готельного комплексу.

Рішенням Затоківської селищної ради №2688 від 29 грудня 2014 року ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,0919 га (кадастровий номер :02:012:0174) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 .

У подальшому державним реєстратором реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області за результатами розгляду документів, поданих відповідачем ОСОБА_1 для оформлення права власності, видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 32638761 щодо земельної ділянки площею 0,0919 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 , яке зареєстровано згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 січня 2015 року №18831708.

За змістом статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частинами першою, другою статті 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Відповідно до статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

За частинами першою, другою статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У статті 1 Закону України Про землеустрій зазначено, що цільове призначення земельної ділянки використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Отже, основою для визначення цільового призначення земельної ділянки є її належність до відповідної категорії земель і відповідного способу використання.

Відповідно до абзаців першого, другого частини п`ятої статті 20 ЗК України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання.

Статтею 50 ЗК України визначено, що до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

Згідно із статтею 51 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.

Статтею 52 ЗК України визначено, що землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. На землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. Порядок використання земель рекреаційного призначення визначається законом.

З наведених норм права видно, що за цільовим призначенням землі України поділяються на категорії.

Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки (частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами) рекреаційного призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.

Відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548, землі рекреаційного призначення (секція Е 07) (земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації):

07.01- Для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення
07.02- Для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту
07.03- Для індивідуального дачного будівництва
07.04 - Для колективного дачного будівництва
07.05-Для цілей підрозділів 07.01-07.04 та для збереження та використання земель природно-заповідного фонду

Велика Палата Верховного Суду постановою від 01 червня 2021 року у справі №925/929/19 відступила від висновку, викладеного: в постановах Верховного Суду України від 05 березня 2013 року у справі № 21-417а12, від 08 квітня 2015 року у справі № 6-32цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 712/10864/16-а та постановах Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 701/902/17-ц, від 03 червня 2019 року у справі № 708/933/17, від 24 лютого 2020 року у справі № 701/473/17, про те, що зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися в порядку, встановленому для зміни цільового призначення такої землі.

Відповідно до частини другої статті 416 ЦПК України та частини першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами.

Отже, земельним законодавством чітко встановлено, що за проєктами землеустрою та з дотриманням відповідної процедури здійснюється зміна цільового призначення земельних ділянок.

Проте такої процедури для зміни виду використання земельної ділянки без зміни її категорії цільового призначення чинним законодавством не передбачено.

Зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель не є зміною її цільового призначення, а отже, не потребує проходження процедур, які відповідно до земельного законодавства України застосовуються при зміні цільового призначення (розробки проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, його затвердження тощо).

Зміна використання земельної ділянки з виду «Для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення» (Розділ секція Е07 підрозділ 07.01) на вид використання «Для індивідуального дачного будівництва» (Розділ секція Е07 підрозділ 07.03) не призводить до зміни цільового призначення земельної ділянки та відбувається у межах однієї категорії земель (землі рекреаційного призначення).

Аналогічний висновок щодо застосування норм права у спірних подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року в справі № 495/1439/18-ц.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18.

Позовна заява у цій справі подана першим заступником керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури у зв`язку із незаконним, на його думку, заволодінням земельною ділянкою комунальної власності, фізичною особою відповідачем ОСОБА_1 .

Велика Палата Верховного Суду у справі № 359/3373/16-ц у постанові від 23 листопада 2021 року вказувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник

з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.

Отже, вимоги про визнання незаконним рішення ради та визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірну земельну ділянку не відповідають належному способу захисту.

Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19).

Визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну діялнку (яке видане на підставі відповідного оспорюваного рішення про передачу у вланість земельної ділянки) також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, позов пред`явлено першим заступником керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури у зв`язку з незаконним, на думку позивача, заволодінням земельною ділянкою комунальної власності фізичною особою відповідачем ОСОБА_1 .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Ураховуючи викладене, заявлені в цій справі першим заступником керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури позовні вимоги про: визнання незаконним рішення Затоківської селищної ради від 29 грудня 2014 року №2688 «Про передачу гр. ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,0919 га (кадастровий номер :02:012:0174) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 ; визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії, індексний номер 32638761 щодо земельної ділянки площею 0,0919 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер :02:012:0174) не відповідають належному способу захисту.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначено, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду

Таким чином наведений висновок суду апеляційної інстанції відповідає актуальному правовому висновку, сформульованому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 у справі № 359/373/16-ц (яку офіційно оприлюднено 14 грудня 2021 року.

Суд першої інстанції у своєму рішенні від 04 жовтня 2022 року правильно відмовив у задоволенні відповідних позовних вимог, але з інших підстав: неправомірності, безпідставності та необґрунтованості позовних вимог.

За пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, якщо воно , ухвалено з порушенням норм процесуального права або неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, однак застосував інші мотиви при ухваленні рішення.

Таким чином, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 жовтня 2022року необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови, а в резолютивній частині (щодо відмови в задоволенні позовних вимог по суті) залишити без змін.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367-368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Одеської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 жовтня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 жовтня 2022 року в резолютивній частині щодо відмови у задоволені позовних вимог першого заступника керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури до Кароліно-Бугазської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про визнання незаконним рішення та недійсним Свідоцтва про право власності на земельну ділянку, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 27 грудня 2022 року.

Головуючий Л.А. Приходько

Судді: В. О. Бездрабко

О. В. Кутурланова