Справа № 639/3825/20
Провадження № 2/639/242/22
14 грудня 2022 року м. Харків
Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Гаврилюк С. М.,
секретар судового засідання Пивоварова Т.В.,
за участю представника позивача ОСОБА_1 ,
третьої особи ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в режимі відеоконференції цивільну справу № 639/3825/20 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Клопотової Лариси Юріївни, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсним правочину,
Позивач ОСОБА_3 звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Клопотової Лариси Юріївни, третя особа - ОСОБА_2 , в якій просив: визнати недійсним свідоцтво про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 02.03.2003, видане приватним нотаріусом ХМНО Клопотовою Л.Ю.; визнати недійсним правочин - передачу майна стягувачу ОСОБА_4 - домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 02.03.2003, видане приватним нотаріусом ХМНО Клопотовою Л.Ю.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 17.09.1977 і по теперішній час позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 - третьою особою у справі. В період шлюбу ними набуто у власність домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 54/100 частин домоволодіння придбано позивачем та третьою особою в період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.1978, 46/100 частин третя особа отримала на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.03.1997. Отже, 54/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 було в спільній сумісній власності подружжя позивача та третьої особи у зв`язку з придбанням цього майна за спільні кошти подружжя у період зареєстрованого шлюбу.
18.02.2022 державним виконавцем Жовтневого ВДВС ХМУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суми матеріальної шкоди. В подальшому, на підставі заяви ОСОБА_4 йому передано у власність все домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , про що складено Акт від 18.08.2003, на підставі якого видане Свідоцтво про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 02.03.2003, видане приватним нотаріусом ХМНО Клопотовою Л.Ю.
02.03.2018 позивач звернувся до Департаменту адміністративних послуг та споживчого ринку ХМР з письмовим запитом щодо перевірки відомостей про домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . З наданої позивачу інформації вбачається, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 арештовано постановою СВ ПМ ДПІ м. Харкова Київського району від 18.04.2000, та цей арешт був дійсний на момент передання домоволодіння відповідачу ОСОБА_4 та на теперішній час. Крім того, на вказане домоволодіння з 20.11.1997 існує не скасована заборона на відчуження, яка встановлена при реєстрації договору застави від 20.11.1997. Отже, в момент передачі домоволодіння ОСОБА_4 в рахунок боргу, згідно з Свідоцтвом про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 02.03.2003, існували заборони і обмеження, що забороняли вчиняти правочин щодо передання відповідачу вказаного домоволодіння, тобто правочин - передача майна стягувачу на підставі свідоцтва про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 02.03.2003, виданого приватним нотаріусом ХМНО Клопотовою Л.Ю., є недійсним на підставі ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.
В порушення вимог ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», що діяла на момент здійснення оспорюваного правочину, п. 52 Інструкції Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 18/5 від 14.06.1994, відповідач - приватний нотаріус ХМНО Клопотова Л.Ю. вчинила нотаріальну дію - видала свідоцтво про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 02.03.2003, всупереч вимогам ч. 5 ст. 114 КПК України, що діяв в 2000-2003 роках, та всупереч вимог ст. 181 ЦК України, що діяв на момент вчинення правочину. Внаслідок чого, як зазначив позивач, були порушені його майнові права та він був незаконно позбавлений своєї власності.
17.08.2020 ухвалою суду відкрите по справі загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання (а.с.33-35).
11.03.2021 ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с.128).
22.11.2022 третя особа ОСОБА_2 подала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що станом на 2003 рік, коли видане оскаржуване свідоцтво про передачу майна, діяв Кодекс про шлюб та сім`ю, яким закріплено презумпцію спільної сумісної власності, тобто все майно, набуте подружжям в період шлюбу, є їх спільною власністю, незважаючи на те, за ким із подружжя зареєстроване відповідне право. ОСОБА_2 підтвердила, що укладений з позивачем у 1977 році шлюб є дійсним і на даний час. Враховуючи, що частина майна, а саме, 54/100 частин придбана ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у період шлюбу за договором купівлі-продажу від 28.12.1978, майно - будинок по АДРЕСА_1 , в силу закону вважається спільною сумісною власністю подружжя. Таке право спільної сумісної власності подружжя реалізовувало постійно, а саме, 18.09.1997 позивач ОСОБА_3 надавав повноваження та згоду ОСОБА_2 на укладення договору застави майна від 20.11.1997. Враховуючи право спільної сумісної власності позивача на частину майна, передача відповідачу - стягувачу цього майна безпосередньо порушує права позивача, а тому третя особа ОСОБА_2 погоджується з доводами позивача. Акт державного виконавця про передачу майна стягувачу від 18.08.2003 не відповідає вимогам закону. Крім того, відповідно до ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження» та Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Мінюсту № 74/5 від 15.12.1999 в редакції від 09.06.2003, майно передається стягувачу за оцінкою, за якою воно передано на реалізацію. Проте, нотаріус не дотрималась вимог законодавства та не вказала у свідоцтві оцінку майна та передала майно просто в рахунок боргу, зазначивши його розмір. Оцінка майна, визначена в акті державного виконавця, не відповідає інформації, яка міститься у свідоцтві про передачу майна стягувачу. На думку третьої особи, нотаріус повинна була відмовити у вчиненні нотаріальних дій, через невідповідність поданих їй документів, вимогам законодавства. Видача свідоцтва всупереч вимогам законодавства дає підстави вважати його недійсним. Третьою особою раніше було отримано інформацію про те, що в матеріалах нотаріуса міститься один акт державного виконавця про передачу майна стягувачу, в той час, як в матеріалах виконавчого провадження міститься зовсім інший акт державного виконавця, з однаковою датою, але різним за змістом. Також, постанова державного виконавця про передачу майна і яка разом з актом є підставою для оформлення права власності, взагалі була відсутня і не виносилась. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 116012452 від 02.03.2018 вбачається, що станом на момент видачі свідоцтва - 2003 рік, були і залишаються дійсними заборони та арешти на відчуження, які не зняті, а саме: заборона від 28.11.1997, встановлена Приватним нотаріусом під час посвідчення договору застави майна укладеного між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ІКА Банк «ЕРА»; арешт майна від 25.04.2000, встановлений слідчим відділенням управління міліції ДПІ м. Харкова; арешт майна від 30.03.2002 відділу Державної виконавчої служби Жовтневий.
ОСОБА_2 зазначила, що нотаріус порушила вимоги ст. 55 Закону України «Про нотаріат», п. 52 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженою 14.06.1994., не перевірила наявність заборон на майно, і за наявності діючих заборон і арештів посвідчила перехід права власності до іншої особи. Крім того, видавши свідоцтво та перевівши право власності на відповідача ОСОБА_4 за відсутності згоди кредитора (банку «Ера»), нотаріус порушила майнові права позивача і встановила додатковий майновий тягар для позивача при задоволенні майнових вимог банку. Третя особа вважала позов ОСОБА_3 обґрунтованим та не заперечувала проти його задоволення (а.с.11-7 т.2).
В ході розгляду справи, суд у відповідності до п. 4 ч. 5 ст.12 ЦПК України, створив сторонам всі умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ЦПК України.
05.09.2022 ухвалою суду за клопотанням представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Євглевського В.О. забезпечено проведення розгляду справи в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням ним власних технічних засобів(а.с.222-223 т.1).
Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи відповідачі, згідно вимог п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явились, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомили.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідачі своїм правом на подання відзиву на позов не скористались.
Згідно зі статтею 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
23.11.2022 суд, не виходячи до нарадчої кімнати, зі згоди представника позивача ОСОБА_1 постановив про розгляд справи у заочному порядку, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України (а.с.17-22 т.2).
В судовому засіданні представник позивача адвокат Євглевський В.О. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні, зазначивши, що позивач з 2003 року був обізнаний щодо наявності свідоцтва про передачу спірного нерухомого майна ОСОБА_4 , та вже звертався до суду з приводу скасування даного свідоцтва. Проте у 2018 році позивач дізнався, що свідоцтво про передачу спірного майна стягувачу ОСОБА_4 в рахунок погашення боргу видане приватним нотаріусом ХМНО Клопотовою Л.Ю. за наявності обтяжень на дане нерухоме майно, отже даний позов заявлений з інших підстав.
Третя особа ОСОБА_2 в судовому засіданні просила позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини , які викладені у письмових поясненнях від 22.11.2022.
Представник третьої особи адвокат Михайловин Д.В. у судовому засіданні 23.11.2022 вважав, що позов підлягає задоволенню, посилаючись на обставини вказані у письмових поясненнях від 22.11.2022.
14.12.2022 представник третьої особи адвокат Михайловин Д.В. подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача адвоката Євглевського В.О., третьої особи ОСОБА_2 та її представника, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст. 4 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором (ст. 5 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (статті 12 і 81);
- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77).
Згідно з ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 4 ст. 77 ЦПК України).
Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, 17.09.1977 зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.8 т.1).
Згідно з копією договору купівлі-продажу від 28.12.1978, посвідченого державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Якименко О.І., р. № І-4390, та копією Реєстраційного посвідчення Харківського міського бюро технічної інвентаризації від 31.01.2000 р. № 1692, ОСОБА_2 набула право власності на 54/100 частин будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9-10 т.1).
З копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 06.03.1997 державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Одринською О.В., р. № 2-532, вбачається, що ОСОБА_2 набула право власності на спадкове майно - 46/100 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11 т.1).
Відповідно до листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 12.02.2018 № 1031817, за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 від 06.02.2018 повідомлено, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи реєстрацію права власності житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , станом на 31.12.2012 проведено КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради, за ОСОБА_4 на підставі дублікату свідоцтва про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, виданого 02.09.2003 приватним нотаріусом Клопотовою Л.Ю., ХМНО р. № 2510, дублікат видано 03.12.2003 приватним нотаріусом Клопотовою Л.Ю., ХМНО, р. № 3459. Право власності на вищезазначений будинок з надвірними будівлями перейшло від ОСОБА_2 (а.с.17 т.1).
Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.03.2018 № 116012452, право приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , з 08.12.2003 зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі Дублікату свідоцтва про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, виданого приватним нотаріусом ХМНО Клопотовою Л.Ю. 03.12.2003 р. № 3459 (а.с.14-16 т.1).
З вказаної Інформації також вбачається: Актуальна інформація зі спеціального розділу - 28.08.2013 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень) внесений запис про обтяження 2279922 (спеціальний розділ) - заборона на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 ; державний реєстратор Коваленко Антон Володимирович, Харківське міське управління юстиції Харківської області; підстава виникнення обтяження: копія ухвали суду, серія та номер: 639/5503/13-ц, виданий 14.08.2013 Жовтневим районним судом м. Харкова; Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:5377190 від 28.08.2013, ОСОБА_5 , Харківське міське управління юстиції Харківська області.
В єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна:
27.05.2009 за р. № 8753542 реєстратором П`ятою Харківською державною нотаріальною конторою зареєстроване обтяження - арешт на будинок АДРЕСА_1 на підставі ухвали б/н від 25.05.2009 Жовтневого районного суду м. Харкова.
У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» міститься роз`яснення про те, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) на момент вчинення правочину вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України.
Стаття 203 ЦК України належить до загальних положень про правочини, а стаття 215 - до загальних положень про правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України в редакції, що діяла на час вчинення оспорюваного правочину - 02.09.2003, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Частинами 1,3 ст. 215 ЦК України в редакції, що діяла на час вчинення оспорюваного правочину, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч. 5 ст. 114 КПК України (в ред. 28.12.1960 зі змінами станом на 15.08.2003), на яку посилається позивач у позові, постанови слідчого, винесені відповідно до закону в кримінальній справі, яка перебуває в його провадженні, є обов`язковими для виконання всіма підприємствами, установами і організаціями, посадовими особами і громадянами.
Стаття 181 ЦК України, яка діяла на час вчинення оспорюваного правочину, та на яку посилається позивач у позові, містить визначення про нерухомі та рухомі речі.
Як встановлено судом, приватним нотаріусом ХМНО Клопотовою Л.Я. оспорюване свідоцтво про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу видане 02.09.2003 на підставі акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженого відділом Державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у м. Харкові 18.08.2003, відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції на час видачі свідоцтва та Наказу Міністерства юстиції України від 27.10.1999 за № 68/5 «Про затвердження тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.11.1999 за № 745/4038, із змінами і доповненнями.
Отже, передача майна, що належало на праві власності ОСОБА_2 , відповідачу ОСОБА_4 відбулось за процедурою реалізації арештованого майна.
Статтею 61 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції Закону №327-IV від 28.11.2002 (на час складання Акту державного виконавця про передачу майна стягувачу - 18.08.2003), передбачена реалізація арештованого майна та передача стягувачу непроданого майна в рахунок погашення боргу, та встановлено, що якщо після переоцінки в місячний строк майно не буде продано, державний виконавець повідомляє про це стягувача і пропонує йому вирішити питання щодо залишення за собою непроданого майна. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу державний виконавець складає акт, який є підставою для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно.
Відповідно до статті 62 вказаного Закону у разі звернення стягнення на будинок, квартиру, приміщення, земельну ділянку державний виконавець запитує відповідні місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування про належність зазначеного майна боржникові на праві власності та його вартість, а також запитує нотаріальний орган, чи не знаходиться це майно під арештом.
Одержавши документальне підтвердження належності боржникові на праві власності будинку чи іншого нерухомого майна, державний виконавець накладає на них арешт шляхом опису і оцінки за їх вартістю на момент арешту та надсилає нотаріальному органу за місцем знаходження майна вимогу про реєстрацію даного факту. Про накладення арешту на будинок чи інше нерухоме майно, заставлене третім особам, державний виконавець невідкладно повідомляє цих осіб.
Реалізація належних боржникові будинку, квартири та іншого нерухомого майна провадиться відповідно до закону шляхом продажу з прилюдних торгів.
Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», що діяв на час вчинення оспорюваного правочину із змінами станом на 19.06.2003 № 980- IV, нотаріус та інша посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляють у вчинення нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законові.
Згідно з п.3 ст. 72 вказаного Закону, свідоцтва про придбання жилого будинку з прилюдних торгів видаються на підставі відповідної копії акта про продаж будинку з прилюдних торгів чи копії акта про те, що будинок залишено стягувачу, у зв`язку з тим, що торги не відбулися.
Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 № 18/5, яка була чинною на час вчинення оспорюваного правочину, встановлено, що при посвідченні договору про відчуження житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, перевіряється відсутність заборони на відчуження або арешту за даними Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (ст.52). Придбання жилого будинку з прилюдних торгів оформлюється нотаріусом за місцезнаходженням будинку шляхом видачі набувачу свідоцтва про придбання будинку. Якщо торги не відбулися, свідоцтво про придбання будинку видається стягувачеві. Такі свідоцтва видаються на підставі відповідно копії акта про продаж будинку з прилюдних торгів чи копії акта про те, що будинок залишено за стягувачем у зв`язку з тим, що торги не відбулися (ст. 131).
Відповідно до частин 4,5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 03.06.2011 у справі № 2-а-85/11 (22-ц 7588/11), яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.07.2012, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ВДВС Жовтневого РУЮ м. Харкова, приватного нотаріуса ХМНО Клопотовою Л.Ю., СДП «Укрспецюст», третя особа - КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання незаконними та скасування актів ВДВС Жовтневого РУЮ м. Харкова, визнання такими, що не відбулися публічних торгів, визнання незаконними та скасування свідоцтва про передачу майна стягувачу, скасування права власності, поновлення та визнання права спільної сумісної власності на домоволодіння.

Вказаним рішенням встановлено, що 05.02.2002 Київським районним судом м. Харкова виданий виконавчий лист № 1-212/3 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 боргу у розмірі 41440,00 грн, який надійшов на виконання до ВДВС Жовтневого районного управління юстиції у м. Харкові 18.02.2002. Передача майна, що належало на праві власності ОСОБА_2 , відповідачу ОСОБА_4 відбулось за процедурою реалізації арештованого майна, відповідно до вимог діючого на той час законодавства, а саме, що після повторного аукціону про продаж арештованого майна та після отримання повідомлення про бажання залишити майно у стягувача до державного виконавця 12.08.2003 надійшла заява ОСОБА_4 про підтвердження бажання придбати будинок в рахунок погашення боргу. При арешті та опису державним виконавцем нерухомого майна - домоволодіння АДРЕСА_1 , про такі дії державний виконавець повідомляв як боржника, так і її чоловіка, однак останній не звернувся із заявою про виключення вказаного майна із-під арешту. Дії держаного виконавця позивачами не оскаржені. Акт про передачу стягувачу арештованого майна складений 18.08.2003, та 02.09.2003 на підставі вказаного акту приватним нотаріусом видано свідоцтво про передачу майна стягувачу. Видане приватним нотаріусом свідоцтво від 02.09.2003, що оспорюється позивачами, відповідає вимогам п. 3 ст. 72 Закону України «Про нотаріат» (із змінами на 19.06.2003 № 980-IV ), ст. 131 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій».

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 01.09.2015 у справі № 639/5503/13ц, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.11.2015, відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса ХМНО Клопотової Лариси Юріївни, Відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у м. Харкові, третя особа: Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, про визнання за ОСОБА_3 права власності на 47/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ; витребування вказаної частини домоволодіння з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 ; скасування акту ВДВС Жовтневого РУЮ у м. Харкові від 18.08.2003 про передачу вказаного майна ОСОБА_4 та свідоцтво про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, яке видане приватним нотаріусом ХМНО Клопотовою Л.Ю. 02.09.2003 ОСОБА_4 на вказане домоволодіння.

Вказаним рішенням встановлено, що вироком Київського районного суду м. Харкова від 18.01.2002 ОСОБА_2 визнано винною та засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, та даним вироком задоволено цивільний позов ОСОБА_4 та стягнуто з ОСОБА_2 41440,00 грн на відшкодування шкоди, завданої злочином. 05.02.2002 Київським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист № 1-212/3 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 боргу у розмірі 41440 грн, який надійшов на виконання до ДВС Жовтневого РУЮ у м. Харкові 18.02.2002. Встановивши, що боржнику на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 , 28.03.2002 державним виконавцем складено акт опису та арешту житлового будинку. 04.04.2002 винесено постанову № 389/10 про призначення експерта для участі у виконавчому провадженні. З заявою про виключення майна з-під арешту та опису ОСОБА_3 до суду не звертався. Зазначено, що позовні вимоги позивача щодо витребування частини домоволодіння із чужого незаконного володіння, скасування акту ВДВС Жовтневого РУЮ у м. Харкові від 18.08.2003 та свідоцтва про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, з посиланням на вимоги ст. 22 КЗпШ України, пов`язані саме з визнанням за позивачем такого права власності на частку в спільному майні подружжя. Проте, визначення часті у праві спільної сумісної власності подружжя можливо тільки при розподілі такого майна (статті 28,29 КЗпШ України в редакції 1969 року), тоді як з такими вимогами позивач до суду не звертався. В серпні 2003 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про розподіл спільного майна подружжя. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.12.2007 позовну заяву за заявою представника позивача залишено без розгляду. На час виконання вироку суду домоволодіння було зареєстроване за боржницею ОСОБА_2 . Право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_4 набув в порядку примусового виконання відділом ДВС Жовтневого районного управління юстиції у м. Харкові виконавчого листа № 1-212/3, виданого Київським районним судом м. Харкова від 18.02.2002, в частині задоволення цивільного позову ОСОБА_4 та стягнення з ОСОБА_2 на його користь у 41440,00 грн, та шляхом передачі йому вказаного нерухомого майна у власність була відшкодована вказана матеріальна шкода. Судом встановлена відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на 47/100 частин зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями та скасування акту Відділу державної виконавчої служби Жовтневого РУЮ від 18.08.2003 та свідоцтва про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, виданого приватним нотаріусом ХМНО Клопотовою Л.Ю. 02.09.2003, та витребування нерухомого майна у ОСОБА_4 .

Отже, зазначеними рішеннями апеляційного суду Харківської області, що залишені без змін ухвалами суду касаційної інстанції, встановлено, що спірне домоволодіння передано ОСОБА_4 в порядку, передбаченому законом, в порядку виконання вироку Київського районного суду м. Харкова від 05.02.2002. Відмовлено ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог щодо визнання спірного житлового домоволодіння з надвірними побудовами спільною сумісною власністю подружжя, скасування акта державної виконавчої служби від 18.08.2003 у тому числі і з підстав відповідності його ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», та визнання недійсним свідоцтва приватного нотаріуса від 02.09.2003.

Вказані обставини при розгляді даної справи не доказуються, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Крім того, позивач ОСОБА_3 звертався у 2009 році до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус ХМНО Клопотова Л.Ю., про визнання свідоцтва про передачу майна в рахунок погашення боргу ОСОБА_4 від 02.09.2003 недійсним; про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова у справі № 2-647/10 дану позовну заяву залишено без розгляду за заявою позивача.

Наведене свідчить про те, що позивач з 2009 року неодноразово звертався до суду з позовними вимогами, де оспорював свідоцтво про передачу майна стягувачу від 02.09.2003, змінюючи сторін, позовні вимоги та підстави позовних вимог.

Щодо посилань позивача про наявність на час вчинення оспорюваного правочину - 02.09.2003 діючих заборон на відчуження нерухомого майна - домоволодіння АДРЕСА_1 , відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме, на підставі договору застави № 151/1 від 20.11.1997; на підставі постанови слідчого СВ ПМ ДПІ м. Харкова Київського району від 18.04.2000, суд зазначає наступне.

Як вбачається з вказаної довідки, наявні в ній обтяження у вигляді заборони та арешту на будинок АДРЕСА_1 , на які посилається позивач, а саме: 20.08.2007 за р. № 5513165 (архівний запис) реєстратором Першою Харківською державною нотаріальною конторою зареєстроване обтяження - арешт на будинок АДРЕСА_1 на підставі договору застави б/н від 20.11.1997, Архівний номер 38797HARKOV1, Архівна дата: 05.03.1998; Дата виникнення 28.11.1997, № реєстра 3687, внутр. № EF26367F25; 05.09.2007 реєстратором Першою Харківською державною нотаріальною конторою за р. № 5607150 (архівний запис) зареєстроване обтяження - арешт на будинок АДРЕСА_1 на підставі постанови б/н від 18.04.2000 Слідчого відділення податкової міліції ДПІ м. Харкова Київського району, Архівний номер 2119857 HARKOV1, Архівна дата: 25.04.2000, Дата виникнення 25.04.2000, № реєстра 10374, внутр. № 8Е013F3A25F1482D2B5B; а також інші: 11.09.2007 за р. № 5639205 (архівний запис) реєстратором Першою Харківською державною нотаріальною конторою зареєстроване обтяження - арешт на будинок АДРЕСА_1 на підставі постанови б/н від 21.03.2002 Жовтневого відділу державної виконавчої служби, Архівний номер 3358179HARKOV1, Архівна дата: 30.03.2002, Дата виникнення 30.03.2002, № реєстра 18926, внутр. № 5E013F3F24F3392B2938; 08.01.2008 за р. № 6362322 (архівний запис) реєстратором Першою Харківською державною нотаріальною конторою зареєстроване обтяження - арешт на будинок АДРЕСА_1 на підставі ухвали б/н від 22.08.2003 Жовтневого районного суду м. Харкова, Архівний номер 4343748HARKOV1, Архівна дата: 22.08.2003, Дата виникнення 22.08.2003, № реєстра 29116, внутр. № BE01313729F4472D754C, не є актуальними записами, оскільки внесені державними реєстраторами до Державного реєстру прав після видачі приватним нотаріусом ХМНО Клопотовою Л.Ю. 02.09.2003 оспорюваного свідоцтва про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» міститься роз`яснення про те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010, стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Таким чином, приватний нотаріус ХМНО Клопотова Л.Ю. під час вчинення нотаріальної дії - видачі свідоцтва про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 02.09.2003, діяла правомірно, відповідно до вимог закону, що також встановлено наведеними вище рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанцій.

Під час вчинення оспорюваного свідоцтва були відсутні заборони на відчуження або арешту спірного майна за даними Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Правомірність даного правочину позивачем не спростована.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідач ОСОБА_4 правомірно, в порядку передбаченому законом, з 08.12.2003 набув право власності на спірне домоволодіння, в порядку виконання вироку Київського районного суду м. Харкова від 05.02.2002.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення необґрунтованих позовних вимог.

При зверненні до суду позивач поніс судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1681,00 грн (а.с.6).

Суд розподіляє судові витрати відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, та у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покладає понесені позивачем судові витрати на позивача.

Керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 133, 141, 142, 247, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280-282, 354, 355 ЦПК України, ст.16, 203, 215, 321, 328 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Клопотової Лариси Юріївни, про визнання недійсним правочину.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільно-процесуальним законодавством.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Клопотова Лариса Юріївна, адреса: м. Харків, вул. Новгородська, 38/44.

Третя особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Повне рішення складено 16.12.2022.

Веб-адреса цього документу у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua/ з посиланням на номер справи.

Суддя Світлана ГАВРИЛЮК