Провадження № 2/161/59/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2022 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого - судді Гриня О. М.,

за участю секретаря судового засідання Остимчук О. М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділ в натурі частини будинку, що перебуває у спільній частковій власності, -

В С Т А Н О В И В:

30 грудня 2021 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділ в натурі частини будинку, що перебуває у спільній частковій власності.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 березня 2007 року задоволено позов ОСОБА_6 про виділ у натурі частки житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Цим рішенням ОСОБА_6 виділено такі приміщення у вищевказаному житловому будинку: кухню 3-1, кімнату 3-2, кімнату 3-3, коридор 3-4, а також льох «Г», хлів «Б-1», гараж-прибудову «б» та вбиральню «Л». Разом з тим, право спільної часткової власності стосовно виділеної частки житлового будинку не припинено. В подальшому ОСОБА_6 подарував їй cвою частку (48/100) в житловому будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування від 17 січня 2008 року. Таким чином, позивач вказує, що вона є власником 48/100 частин вищевказаного житлового будинку. Згідно з висновком ФОП ОСОБА_7 № 01-12/21 від 01 грудня 2021 року належна їй частина житлового будинку є відокремленою, має окремий вхід і може бути виділена в натурі без проведення будівельних робіт.

На підставі наведеного, з покликанням на ст. 364 Цивільного кодексу України позивач просить виділити в натурі та визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , яка складається з самостійного зблокованого індивідуального житлового будинку загальною площею 49,4 кв.м, житловою площею 28,4 кв. м (кухня 3-1 площею 11,5 кв. м, кімната 3-2 площею 12,7 кв. м, кімната 3-3 площею 15,7 кв. м, коридор 3-4 площею 9,5 кв. м, а також льох «Г», хлів «Б-1» та вбиральня «Л»). Крім того, позивач просить право спільної часткової власності на вказану частину житлового будинку припинити.

Ухвалою судді від 18 січня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

У встановлений судом строк від відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відзив на позовну заяву до суду не надійшов.

Представник позивача адвокат Сидун О. С. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, які наведені в позовній заяві, додатково суду пояснила, що наразі позивач позбавлена можливості зареєструвати право приватної власності на своє житло як на окремий індивідуальний житловий будинок, оскільки після виділення ОСОБА_6 в натурі на підставі рішення суду частки житлового будинку право спільної часткової власності на виділену частку не було припинено. Отримавши право власності на спірну частину домоволодіння за договором дарування, позивач не є правонаступником ОСОБА_6 , а тому вона позбавлена можливості позасудового вирішення спірних правовідносин. З врахуванням наведеного представник позивача просить позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи, зокрема шляхом направлення судової повістки за місцем його реєстрації та шляхом розміщення судового оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Встановивши, що відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що їхня неявка не перешкоджає розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачів, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 223 ЦПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши представлені в справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 березня 2007 року задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про виділ у натурі частки із житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, ухвалено: виділити ОСОБА_6 в натурі в житловому будинку з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1 48/ 100 частки, що є у спільній частковій власності: в житловому будинку А-1 кухню 3-1 (площею 11,5 кв. м), кімнату 3-2 (площею 12,7 кв. м), кімнату 3-3 (площею 15,7 кв. м), коридор 3-4 (площею 9,5 кв. м), а також господарсько-побутові будівлі - льох «Г», хлів «Б-1», гараж-прибудову «б» та вбиральню «Л» (а. с. 10).

Також установлено, що 17 січня 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, відповідно до умов якого позивач набула право власності на 48/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Моравецьким В. Р. 17 січня 2008 року та зареєстровано в реєстрі за № 139 (а. с. 11).

За домовленістю сторін договору дарування у користування і власність ОСОБА_2 переходять такі приміщення житлового будинку А-1: кухня 3-1 (площею 11,5 кв. м), кімната 3-2 (площею 12,7 кв. м), кімната 3-3 (площею 15,7 кв. м), коридор 3-4 (площею 9,5 кв. м), а також господарсько-побутові будівлі - льох «Г», хлів «Б-1» та вбиральня «Л» (а. с. 11).

Відповідно до п. 2 вищевказаного договору дарування частки будинку, що відчужуються, належать дарувальнику на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 28 червня 1986 року та рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 березня 2007 року, ухваленому в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про виділ у натурі частки із житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями (а. с. 11).

Копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно підтверджується, що ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 17 січня 2008 року зареєструвала право приватної власності на 48/100 частки в домогосподарстві за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13).

З копії розпорядження Луцького міського голови №295 від 24 квітня 2007 року вбачається, що за зверненням ОСОБА_6 48/100 частині будинковолодіння на АДРЕСА_1 присвоєно поштову адресу: квартира АДРЕСА_2 (а. с. 14).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.2, ч.3 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (частина перша статті 358 ЦК України).

Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частини перша, третя статті 364 ЦК України).

Досліджені судом обставини справи свідчать, що ОСОБА_6 , будучи співвласником будинковолодіння АДРЕСА_1 , реалізував право на виділ у натурі своєї частки із майна зі спільної часткової власності, що підтверджується рішенням суду.

Варто відмітити, що ст. 364 ЦК України в редакції станом на час ухвалення Луцьким міськрайонним судом Волинської області рішення від 09 березня 2007 року не передбачала необхідності державної реєстрації права власності на виділену частку майна. На відміну від теперішньої, редакція ст. 364 ЦК України станом на 09 березня 2007 року також не містила вказівки про те, що в разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється.

Виходячи з приписів ст. 364 ЦК України та на підставі рішення суду, ОСОБА_6 набув право власності на виділені йому приміщення в житловому будинку та господарсько-побутові споруди. В подальшому ОСОБА_6 розпорядився цим майном, подарувавши його позивачу ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Подібний за змістом висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які їх регулюють, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині вимог про виділ в натурі частки будинковолодіння та визнання за позивачем права особистої приватної власності на виділену частку майна, оскільки, на переконання суду, позивач вже набула право власності саме на ті приміщення в житловому будинку та господарсько-побутові споруди, які просить їй виділити та визнати за нею право власності на них. Такі житлові та нежитлові приміщення вже були виділені за рішенням суду попередньому власнику цього майна, який після набуття права власності на виділену частку майна подарував його позивачу. Більше того, позивач зареєструвала за собою право приватної власності на спірну частку майна. Наведене свідчить про відсутність порушених, невизнаних чи оспорених прав позивача щодо реалізації права на виділ частки майна в натурі, адже така частка майна вже виділена та перебуває в її приватній власності.

Разом з тим, з метою забезпечення ефективної реалізації позивачем правомочностей власника нерухомого майна, недопущення різнотлумачення та суперечностей в розмінні обсягу цих прав, на підставі ч. 3 ст. 364 ЦК України суд дійшов висновку про задоволення вимог в позову щодо припинення права спільної часткової власності на виділену частину будинковолодіння.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із висновком суду про задоволення вимоги позову, яка оплачена судовим збором, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908 гривень, тобто по 302,60 гривень з кожного.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265, 280-284, 288, 354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 355, 356, 357, 358, 364 Цивільного кодексу України, суд, -

У Х ВА Л И В :

Позов задовольнити частково.

Припинити право спільної часткової власності на 48/100 частки житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_2 на праві приватної власності.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в користь ОСОБА_2 908,00 грн. судового збору по 302,60 грн. з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідачі: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 ).

Дата складення повного тексту рішення - 02 травня 2022 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду О.М. Гринь