Провадження №22-ц/812/969/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 грудня 2022 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.

із секретарем судового засідання: Стрілець К.О.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу №489/2131/20 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «СПМК-17» на рішення, яке постановив Ленінський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Рум`янцевої Н.О. у приміщенні цього суду 08 вересня 2022 року, повний текст якої складений того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СПМК-17» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

у с т а н о в и л а :

14 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СПМК-17» (далі ТОВ «СПМК-17») про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та покладення обов`язку видати трудову книжку.

Позивач зазначив, що з 22 жовтня 2019 року по 10 травня 2020 року працював на посаді водія у ТОВ «СПМК-17». Але у день звільнення та пізніше з ним не було проведено повний розрахунок та не виплачено заборгованість по заробітній платі в розмірі 44 716,72 грн., 2 650,55 грн. компенсації за 12 днів невикористаної відпустки та не видано трудову книжку. Крім того відповідачем не здійснювались обов`язкові відрахування, передбаченні законодавством України.

02 лютого 2021 року в судовому засіданні ОСОБА_1 заявив про зменшення суми стягнення заборгованості із заробітної плати до 38349 грн. 94 коп. та про відмову від позовних вимог в частині зобов`язання відповідача видати трудову книжку у зв`язку із її отриманням.

Посилаючись на порушення відповідачем його трудових прав і вимог статті 116 КЗпП, ОСОБА_1 просив стягнути з ТОВ «СПМК-17» 38349 грн. 94 коп. заборгованості із заробітної плати та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

У відзиві на позовну заяву ТОВ «СПМК-17» позов не визнало.

Відзив відповідач мотивував тим, що позивач працював у ТОВ «СПМК-17» з 22 жовтня 2019 року по 12 травня 2020 року на посаді водія. Позивача було звільнено з посади водія за власним бажанням. За роботу на посаді водія позивачу нараховувалась заробітна плата, яка виплачувалася уповноваженому представнику позивача ОСОБА_2 на підставі довіреності від 22 жовтня 2019 року, який мав право підпису документів та вчинення інших дій, пов`язаних з виконанням доручення. ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 належну йому заробітну плату, що підтверджується його розпискою про отримання грошових коштів у розмірі 65080 грн. У ТОВ «СПМК-17» відсутній борг із заробітної плати перед позивачем.

ОСОБА_1 довіреністю уповноважив ОСОБА_2 отримувати його заробітну плату за роботу в ТОВ «СПМК-17» з 22 жовтня 2019 року по 30 березня 2020 року з правом підпису та розпорядженням всіх дій пов`язаних з даним дорученням. Довіреність не містить номеру та дати складання (а.с.66)

Відповідно до видаткових касових ордерів, починаючи з 08 листопада 2019 року по 27 березня 2020 року, ОСОБА_1 через довірену особу ОСОБА_2 видавалася заробітна плата в загальному розмірі 28650 грн. 65 коп. (а.с.59-64)

Як вбачається з розписки від 17 травня 2020 року, ОСОБА_1 отримував від ОСОБА_2 суми за роботу в ТОВ «СПМК-17», починаючи з жовтня 2019 року по березень 2020 року в загальному розмірі 65080 грн. (а.с.65).

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 08 вересня 2022 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позову до ТОВ «СПМК-17» в частині позовних вимог про зобов`язання ТОВ «СПМК-17» видати ОСОБА_1 належним чином оформлену трудову книжку. Провадження в цій частині позовних вимог закрите.

Позов ОСОБА_1 до ТОВ «СПМК-17» про стягнення грошових коштів не виплачених при звільненні - задоволено.

Стягнуто з ТОВ «СПМК-17» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 38349,94 грн.

Стягнуто з ТОВ «СПМК-17» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 133 186,35 грн.

Стягнуто з ТОВ «СПМК-17» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що підприємство має заборгованість з нарахованої заробітної плати в розмірі 38349 грн. 94 коп., яка не була виплачена у день звільнення з його вини, а тому має сплатити, окрім боргу, середній заробіток за період з дати звільнення позивача по день винесення рішення суду 08 вересня 2022 року в розмірі 133186 грн. 35 коп. Довіреність, яка була долучена до матеріалів справи без номеру та дати, в якій зазначено, що ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 отримувати його заробітну плату за роботу в ТОВ «СПМК-17» з 22 жовтня 2019 року по 30 березня 2020 року з правом підпису та розпорядженням всіх дій, пов`язаних з даним дорученням, не може бути прийнята судом у якості належного доказу, оскільки вказана довіреність не відповідає вимогам чинного законодавства України. Судом не прийнята до уваги розписка про отримання коштів, оскільки вона надана відповідачем, її походження суду не відомо, клопотань про проведення почеркознавчої експертизи для підтвердження написання її саме позивачем не надходило.

В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «СПМК-17» просить рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність заборгованості із заробітної плати перед позивачем. Суд безпідставно не прийняв до уваги розписку, в якій ОСОБА_1 підтвердив отримання грошових коштів у розмірі 65 080 грн. заробітної плати. Позивач не заперечував факту складання цього документу, його змісту та власного підпису. За такого відповідач не зобов`язаний був ініціювати проведення експертизи. Судом не був опитаний в якості свідка ОСОБА_3 , а інформація з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування з Пенсійного фонду України стосовно несплати податків не може бути підставою для висновків щодо фактичних розрахунків роботодавця. Крім того судом не враховано заяву позивача про стягнення судом заборгованості в розмірі 9 699 грн. Розрахунок з позивачем відповідач здійснив в повному обсязі, тому вимога про стягнення заробітку за час затримки, яка є похідною від вимоги про стягнення заборгованості, не підлягає задоволенню, а визначена судом до стягнення сума середнього заробітку є неспівмірною з встановленим розміром заборгованості та характером цієї заборгованості.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону відповідає не в повному обсязі.

Судом першої інстанції установлено і таке вбачається з матеріалів справи, що 22 жовтня 2019 року наказом № 59-к ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду водія вантажного автомобіля ТОВ «СПМК-17» (а.с. 50).

12 травня 2020 року наказом ТОВ «СПМК-17» № 12-к ОСОБА_1 звільнено з посади водія вантажного автомобіля за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України (а.с. 49).

Згідно Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, індивідуальних відомостей про застраховану особу (Форма ОК-5), виданого Управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області, страхувальник ТОВ «СПМК-17» з жовтня 2019 року по травень 2020 року включно нарахував ОСОБА_1 47639 грн. 71 коп. заробітної плати. Відрахування обов`язкових платежів роботодавцем не здійснювалось (а.с. 15-17).

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 просив, зокрема про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за період: з жовтня 2019 року по травень 2020 року, посилаючись на те, що за час перебування у трудових відносинах з ТОВ «СПМК-17» заробітна плата йому не виплачувалась і при звільненні з роботи ця заборгованість не була виплачена.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту наявності заборгованості із заробітної плати в розмірі 38349 грн. 94 коп. та не взяв до уваги надані відповідачем докази щодо виплати заробітної плати.

Колегія суддів частково не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У частині 1 статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною 1 статті 3, статтею 4 КЗпП України встановлено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною 1 статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці», визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Частина 1 статті 115 КЗпП України (в редакції закону, яка була чинною на день звільнення позивача з роботи відповідачем) передбачає, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем.

Відповідно до статті 116 КЗпП України (в редакції закону, яка була чинною на день звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Загальними вимогами процесуального права (статті 263, 264 ЦПК України) визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

У справі, яка переглядається, установлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТОВ «СПМК-17» та звільнений за власним бажанням 12 травня 2020 року.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами 3, 4 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною 2 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

За змістом положень статей 115, 116 КЗпП України, з урахуванням вимог статей 77, 81 ЦПК України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача від процесуального обов`язку доведення належними та допустимими доказами факту порушення роботодавцем його трудових прав, зокрема, наявності права на отримання відповідних сум.

Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки).

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний суд у постановах від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18), від 31 травня 2021 року у справі справа № 242/3051/18 (провадження № 61-1021св19).

З огляду на статтю 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (статті 77, 81 ЦПК України).

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування та докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2, 4, 6 статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

На підтвердження заявлених вимог щодо стягнення невиплаченої заробітної плати позивач подав офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати за формою ОК-5 відносно застрахованої особи ОСОБА_1 .

Проте копія довідки з індивідуальних відомостей про застраховану особу, видана управлінням Пенсійного фонду України, не підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі та не визначає її розмір.

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18).

Таким чином, офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати за формою ОК-5 відносно ОСОБА_1 підтверджують лише його страховий стаж за період з 1999 року по 2020 рік та не можуть бути прийняті судом як належні докази щодо розміру заробітної плати та розміру заборгованості по ній за період з жовтня 2019 року до травня 2020 року.

Більш того, зменшивши розмір заявлених позовних вимог в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, ОСОБА_1 остаточно просив стягнути з відповідача 38349 грн. 94 коп. такої заборгованості, але доказів розміру заборгованості, її розрахунку не надав.

Тому колегія суддів дійшла висновку про помилковість висновку суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості із заробітної плати на користь позивача в розмірі 38349 грн. 94 коп.

Також колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неприйняття як неналежних в якості доказів виплати позивачеві заробітної плати та розміру заборгованості, наданих відповідачем, зокрема, довіреності на отримання заробітної плати, розписки, видаткових касових ордерів та довідки про розмір заборгованості.

Так, згідно фотокопії довіреності (а.с. 66) ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 отримувати належну йому заробітну плату за роботу у ТОВ «СПМК-17» з 22 жовтня 2019 року по 30 березня 2020 року.

Згідно з текстом розписки від 17 травня 2020 року (а.с. 63) ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 суми за роботу в ТОВ «СПМК-17»: 4950 грн. за жовтень 2019 року, 16040 грн. за листопад 2019 року, 12740 грн. за грудень 2019 року, 7150 грн. за січень 2020 року, 9900 грн. за лютий 2020 року, 14300 грн. за березень 2020 року. Всього згідно розписки за період з жовтня 2019 року по березень 2020 року позивачем отримано через ОСОБА_2 65080 грн. заробітної плати у відповідача.

Факт написання вказаних довіреності та розписки власноруч ОСОБА_1 підтвердив в судовому засіданні суду першої інстанції 02 лютого 2021 року (а.с. 85), у письмових пояснень суду першої інстанції від 30 листопада 2021 року (а.с. 115) та в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 3 статті 237 ЦК представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (частина 1 статті 239 ЦК України).

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі (частина 3 статті 244 ЦК України).

Таким чином видача довіреності є одностороннім правочином (частина 3 статті 202 ЦК України), яка має бути вчинена у письмовій формі.

Згідно із частиною 4 статті 245 ЦК України довіреність на одержання заробітної плати, стипендії, пенсії, аліментів, інших платежів та поштової кореспонденції (поштових переказів, посилок тощо) може бути посвідчена посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на стаціонарному лікуванні, або за місцем його проживання.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що довіреність на одержання заробітної плати не вимагає нотаріального посвідчення.

Надана до суду довіреність на отримання заробітної плати іншою особою написана та підписана власноруч ОСОБА_1 , але не була посвідчена посадовою особою організації, в якій довіритель працював відповідача у справі, тобто при видачі довіреності не було дотримано вимог абзацу 3 частини 4 статті 207 ЦК України щодо письмової форми правочину.

Крім того вказана довіреність не містить дати її вчинення, а тому в силу вимог частини 3 статті 247 ЦК України є нікчемною.

Між тим, колегія суддів не приймає посилання позивача на фіктивність довіреності на отримання заробітної плати та розписки від 17 травня 2020 року, а також на складання їх під тиском, враховуючи положення статті 13 ЦПК України, оскільки відповідні позовні вимоги ним не заявлялись та докази фіктивності вказаних доказів, вчинення їх під тиском не надавались.

Проаналізувавши усі наявні у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, взявши до уваги довіреність, видану позивачем на отримання заробітної плати ОСОБА_3 як письмовий документ, підтвердження ОСОБА_1 факту складання ним розписки про отримання заробітної плати від відповідача, апеляційний суд частково погоджується з аргументами апеляційної скарги та приходить до висновку щодо проведення ТОВ «СПМК-17» розрахунку з ОСОБА_1 по заробітній платі з жовтня 2019 року по 30 березня 2020 року в розмірі 65080 грн., а за такого у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення заборгованості за цей період.

Щодо виплати заробітної плати за період з 01 квітня 2020 року по день звільнення 12 травня 2020 року колегія суддів вважає доведеним наявність заборгованості по заробітній платі.

Так, як вбачається з довідки про заборгованість з виплати заробітної плати від 07 вересня 2020 року № 07/09 ТОВ «СПМК-17», загальна сума заборгованості із заробітної плати (нарахованої) ОСОБА_1 за період з квітня 2020 року по травень 2020 року становить 12048 грн. 80 коп., з яких 2969 грн. 85 коп. компенсація невикористаної відпустки, а розмір заробітної плати до виплати становить 9699 грн. 29 коп. (а.с. 48).

Також суд приймає доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не взяв до уваги заяву ОСОБА_1 до Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 вересня 2022 року (а.с. 147).

Згідно тексту цієї заяви позивач просив «суд розглянути його справу до ТОВ «СПМК-17» про стягнення заробітної плати за ніжчезазначеними матеріалами справи довідки про заборгованість з виплати заробітної плати від 07 вересня 2020 року про загальну заборгованість 9699 грн. 29 коп. та згідно частини 1 статті 117 КЗпП, наполягав на позові та просив його задовольнити».

В силу частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частина 1 статті 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд не врахував викладених вимог процесуального закону, зміст вказаної заяви позивача, який свідчить про визнання ним відомостей, викладених у довідці про наявну заборгованість, та не з`ясував у позивача, чи свідчить така заява про зменшення позовних вимог.

З врахуванням викладеного колегія суддів вважає доведеним наявність у відповідача заборгованості із заробітної плати перед позивачем в сумі 12048 грн. 80 коп., яка не була виплачена останньому у день звільнення всупереч приписам статті 116 КЗпП України.

Саме така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід задовольнити частково.

Так, як визначено частиною 1 статті 117 КЗпП України (в редакції закону, що була чинною на день звільнення позивача), в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз статті 116 КЗпП України та частини 1 статті 117 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу інтересів сторін.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Пошук такого балансу, а також тлумачення та застосування правил статті 117 КЗпП України знайшли втілення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Досліджуючи це питання, Велика Палата виходила з того, що відповідно до частини 1 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства, норми якого застосовуються субсидіарно для врегулювання трудових відносин, є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що вимагає частина 3 статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за несвоєчасний розрахунок при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати:

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості,

-з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд першої інстанції, виходячи з обрахованого відповідачем середньоденного розміру заробітної плати, визначив, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить за період з дати звільнення позивача по день винесення рішення суду 08 вересня 2022 року 133186 грн. 35 коп., питання зменшення цього розміру середнього заробітку з урахуванням правової позиції Верховного Суду ним не обговорювалось.

До того ж в силу частини 2 статті 117 КЗпП України (в редакції дакну, яка була чинною на день звільнення позивача) при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи встановлення факту нездійснення відповідачем розрахунку при звільненні позивача, приписи статті 117 КЗпП України, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Тому при вирішення спору слід врахувати, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості із заробітної плати задоволені частково, наведений висновок Верховного Суду, розмір простроченої заборгованості роботодавця, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який є значним, а також те, що тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, а також середнього заробітку за час вимушеного прогулу є незначною (з дня звільнення позивача 12 травня 2020 року по день звернення до суду 14 травня 2020 року минуло лише 2 дні), в той же час за наявності між сторонами спору щодо розміру заборгованості суд розглядав спір більше двох років і такий тривалий розгляд справи не був пов`язаний із поведінкою відповідача.

Взявши до уваги викладене, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 5000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що також буде відповідати вимогам розумності та справедливості.

З урахуванням викладеного суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, неповно з`ясував обставини, що мають значенні для справи, неправильно застосував норми матеріального права та припустився порушень вимог процесуального закону, а тому в силу пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України рішення суду необхідно змінити, задовольнивши частково позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо рішення суду в частині закриття провадження у справі позовних вимог про зобов`язання відповідача видати позивачу трудову книжку, апеляційна скарга не містить будь-яких доводів щодо неправильності таких висновків суду першої інстанції, тому апеляційний суд не вбачає підстав для перегляду рішення суду в цій частині.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду змінено, а позовні вимоги задоволені частково, є підстави для розподілу апеляційним судом судових витрат.

Відповідно до частин 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються, зокрема, із судового збору.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір та порядок сплати судового збору визначені Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до частини 1 статті 4 цього вказаного Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно із підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсотки ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позивач звернувся до суду з позовом у травні 2020 року, заявивши дві вимоги майнового характеру (про стягнення заборгованості із заробітної плати, розмір якої після уточнення становить 38349 грн. 94 коп., та про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з дня звільнення до дня постановлення рішення у справі 133186 грн. 35 коп.), а тому виходячи із загальної суми заявлених позовних вимог (171536 грн. 29 коп.), судовий збір за ставкою, передбаченою підпунктом 1 пункту 1 частиною 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви становить 1715 грн. 36 коп.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за вимогами про стягнення заборгованості із заробітної плати.

При зверненні з позовною заявою позивач сплатив 840 грн. 80 коп. судового збору (за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні), тоді як за ставками, визначеними підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», мав сплатити 1331 грн. 86 коп., виходячи із розміру середнього заробітку 133186 грн. 35 коп., тобто позивачем було недоплачено 491 грн. 06 коп. судового збору.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду передбачена сплата судового збору у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відповідачем за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції сплачено 2573 грн. 04 коп.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в цілому задоволені на 9,6% (заявлено всього до стягнення 177536 грн. 29 коп. (38349 грн. 94 коп.+ 133186 грн. 35 коп.), стягнуто 17048 грн. 80 коп. (12048 грн. 80 коп.+5000 коп.), а позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволені на 3,75%.

Тому за вирішення справи судом першої інстанції з відповідача підлягає стягненню 164 грн. 67 коп. судового збору (1715 грн. 36 коп. х 9,6%), з яких позивачеві слід повернути 49 грн. 94 коп. (1331 грн. 86 коп. х 3,75%) сплаченого судового збору, але з урахуванням того, що позивачем при зверненні з позовом було недоплачено 491 грн. 06 коп., при стягнення цієї недоплати в дохід держави її розмір слід зменшити на 49 грн. 94 коп., стягнувши в дохід держави 441 грн. 12 коп.

Щодо розподілу судового збору за розгляд справи апеляційним судом, то слід виходити з того, що за наслідками цього розгляду була зменшена загальна сума, яка стягується з відповідача на користь позивача, на 90,4%, а за вимогами щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на 96,25%. Тому відповідачеві необхідно повернути 2326 грн. 03 коп. (2573 грн. 04 коп. х 90,4%) сплаченого судового збору, з яких з позивача за вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню 1922 грн. 87 коп. (1331 грн. 86 коп. х 150% х 96,25%), а решту 403 грн. 16 коп. (2326 грн. 03 коп. - 1922 грн. 87 коп.) з урахуванням вимог частини 7 статті 141 ЦПК України слід компенсувати за рахунок держави.

Таким чином, загалом з ОСОБА_1 підлягає стягненню: на користь ТОВ «СПМК-17» 1922 грн. 87 коп. та в дохід держави - 441 грн. 12 коп., відповідно ТОВ «СПМК-17» за рахунок держави необхідно компенсувати, врахувавши положення частини 10 статті 141 ЦПК України, 238 грн. 49 коп. (403 грн. 16 коп. - 164 грн. 67 коп.).

Керуючись статтями 367, 368, 374-376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СПМК-17» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 8 вересня 2022 року змінити в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СПМК-17» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СПМК-17», , на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , 12048 грн. 80 коп. заборгованості із заробітної плати та 5000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з наступним відрахуванням прибуткового податку та інших обов`язкових платежів зі стягнутих сум.

Стягнути з ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СПМК-17», , 1922 грн. 87 коп. судового збору та в дохід держави - 441 грн. 12 коп. судового збору.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «СПМК-17», , за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 238 грн. 49 коп. судового збору.

В частині закриття провадження у справі щодо позовних вимог про зобов`язання видати трудову книжку рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

______________________________________

Повний текст постанови складений 06 грудня 2022 року