Справа № 127/901/18
Провадження № 22-ц/801/762/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Сопруна В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Грачов Анатолій Віталійович, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 січня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Воробйова В. В. в залі суду м. Вінниця, повний текст якого складений 02 лютого 2022 року,

у цивільній справі № 127/901/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей,

встановив:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який 27.06.2017 було розірвано на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/10845/17.

За час спільного проживання у шлюбі сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом із позивачем та перебувають на її утриманні.

Відповідач не надає коштів на утримання дітей, не приймає участі в їх вихованні, не приділяє їм достатньо уваги.

Оскільки відповідач не бере участі в утриманні дітей, добровільно матеріальну допомогу на їх утримання не надає, позивач вимушена була звернутись з даним позовом до суду та просила стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітків відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку починаючи з дня подачі позовної заяви до досягнення дітьми повноліття.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 квітня 2018 року вказаний позов було задоволено, проте ухвалою цього ж суду від 09 листопада 2021 року зазначене заочне рішення було скасовано та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 січня 2022 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітків відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дня подачі позовної заяви, а саме з 15.01.2018 року до досягнення дітьми повноліття.

Вирішено питання про судові витрати у справі. Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем наведено обставини щодо ухилення відповідача від добровільного надання матеріальної допомоги на утримання дітей, тому з урахуванням обставин встановлених судом та обставин, які визначені статтею 182 СК України, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Грачов А. В., подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, судове рішення не в повній мірі відповідає нормам процесуального та матеріального права, тому просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 січня 2022 року в частині стягнення аліментів на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягувати з нього аліменти на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Основні доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції в порушення вимог статті 89 ЦПК України неправильного оцінив надані докази, що й призвело до неправильного застосування норм матеріального права. В своєму рішенні суд зазначив, що позивач підтвердила факт отримання (переказ) коштів від відповідача, проте пояснила, що кошти вона отримала для погашення його боргових зобов`язань, а не утримання дітей. При цьому позивач не надала жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про борги відповідача. В матеріалах справи міститься також рішення Вінницького міського суду Вінницької області за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу від 27.06.2017, з якого вбачається, що позивач в судовому засіданні підтверджувала факт перерахування відповідачем їй коштів на утримання дітей. Крім того, суд не взяв до уваги банківські документи відповідача з платіжної системи «Money-Gram», з яких вбачається, що відповідач в період з травня 2017 року до липня 2001 року перераховував позивачу різні суми в євро (100, 200, 300, 500). В судовому засіданні позивач пояснила, що між нею і відповідачем була домовленість, щоб останній висилав їй по 100 євро на дитину, що узгоджується з письмовими банківськими доказами відповідача. Звертає увагу, що на момент розгляду справи про перегляд заочного рішення від 19.04.2018 про стягнення аліментів з відповідача та ухвалення 31.01.2022 судового рішення, дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досяг повноліття та втратив право на аліменти.

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Покоєвич А. О., подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Вважає оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, ухваленим у відповідності до норм ЦПК України, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частинами першою та другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.06.2017 у справі № 127/10845/17 (т. 1 а.с.10-11).

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом із позивачем (т. 1 а.с.3-4, 17).

Судом першої інстанції не прийнято до уваги письмові докази, надані позивачем, з приводу відвідування дитиною гуртка, оскільки відшкодування коштів на ці потреби дитини відносяться до додаткових витрат, які не є предметом розгляду цієї справи. Отже, ОСОБА_1 має право звернутись до суду з вимогою про стягнення з батька дитини додаткових витрат, пов`язаних з лікуванням дитини.

Разом з тим, місцевим судом враховано докази щодо стану здоров`я дитини ОСОБА_6 , який має хронічні захворювання (т. 1 а.с.14-17, 19,22).

З приводу надання дитині ОСОБА_6 стоматологічних послуг, суд дійшов висновку, що ці витрати відносяться до витрат, які погашаються за рахунок аліментних зобов`язань.

Досліджуючи надані представником відповідача копії квитанцій про переказ коштів, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в судовому засіданні підтвердила факт отримання (переказ) коштів від відповідача, проте пояснила, що кошти вона отримала для погашення його боргових зобов`язань, а не на утримання дітей. Оскільки в цих переказах не вказано призначення платежу, тому вони не свідчать про надання відповідачем матеріальної допомоги на утримання дітей. Тобто, відповідачем не доведено суду факт виплати позивачу аліментів в добровільному порядку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, посилаючись на норми статей 181-183 СК України, враховуючи інтереси дітей, визначений законодавством обов`язок батька, який не проживає разом з дітьми, утримувати їх до досягнення ними повноліття, зважаючи на розмір заявлених вимог, часткове визнання позову відповідачем, дійшов висновку про можливість і необхідність стягнення з відповідача аліментів в розмірі 1/3 частки його доходу щомісячно, що буде розумним, справедливим та зваженим.

З висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні, колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується, оскільки вони є правильними, зробленими з урахуванням усіх фактичних обставин справи; суд правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, що їх регулюють, не порушив вимог процесуального законодавства.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право у встановленому цим Кодексом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями статей 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тлумачення норм частини другої статті 182 СК України свідчить, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано.

За змістом частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ ( 78912 ), що набула чинності для України 27 вересня 1991 року ( далі - Конвенція ), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціально-го забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з частинами першою, другою статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення у межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 51 Конституції України гарантовано, а статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У частині першій статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

При визначенні розміру аліментів враховується стан здоров`я та загальний матеріальний стан того з батьків дитини, з якого вони будуть стягуватися. Свідченням матеріального становища платника аліментів є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї.

За змістом частини першої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини ( аліменти ) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У частині другій статті 182 СК України зазначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину визначається Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік.

Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що вирішуючи питання стосовно розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до частини третьої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

Вирішуючи питання про стягнення аліментів та визначаючи розмір аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, суд першої інстанції керувався вищезазначеними вимогами закону та необхідністю забезпечити якнайкращі інтереси дітей.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що він добровільно надавав кошти на утримання дітей в період з травня 2017 року до липня 2001 року перераховуючи позивачу різні суми в євро (100, 200, 300, 500), тобто сплачував певні їхні витрати за домовленістю між ним та позивачем не спростовують висновків суду першої інстанції щодо необхідності стягнення аліментів на утримання сина та доньки сторін у справі, оскільки стягнення аліментів за рішенням суду не позбавляє відповідача права на власний розсуд надавати крім цього допомогу по їх утриманню.

У матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження наявності у відповідача будь-яких інших обставин, що унеможливлюють сплату ним аліментів у визначеному судом першої інстанції розмірі.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване ОСОБА_2 рішення суду ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень статі 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Грачов Анатолій Віталійович, залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Повний текст постанови складено 03 травня 2022 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

В. В. Сопрун