Ухвала

Іменем України

08 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 442/9606/21

провадження № 61-12058ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 червня 2022 року у складі судді: Коваль Р. Г., та постанову Львівського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Дрогобицька міська рада Львівської області про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Дрогобицька міська рада Львівської області про визнання недійсним договору дарування.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла рідна тітка позивача - ОСОБА_3 , яка за життя склала заповіт від 12 березня 1997 року на користь позивача, яким «все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право» заповіла ОСОБА_1 .

З метою оформлення спадщини після смерті ОСОБА_3 позивачка звернулася до приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л. В. внаслідок чого була заведена спадкова справа, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі.

Приватний нотаріус Спариняк Л. В. не змогла видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом щодо житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно (1/2 житлового будинку). Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 січня 2021 року у справі № 442/6251/20 визнано за позивачем ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частку у праві власності на житловий будинок (загальною площею - 71,7 кв. м, житловою площею - 40,0 кв. м) з відповідними господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Указане рішення оскаржується у Львівському апеляційному суді. Після отримання позивачем ухвали Львівського апеляційного суду та інших копій документів ОСОБА_1 дізналась про оспорюваний договір дарування, укладений 20 травня 1992 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2

ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір дарування, укладений 20 травня 1992 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , який посвідчений ОСОБА_7, секретарем виконкому Раневицької сільської ради за р. № 34.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір дарування житлового будинку, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 20 травня 1992 року, був укладений відповідно до норм існуючого на той час законодавства, у письмовій формі, та нотаріально посвідчений, де повноваження нотаріусів були делеговані виконавчому комітету Раневицької сільської ради, та згідно статті 227 ЦК УРСР договір зареєстрований в реєстрі у виконкомі сільської ради за № 34, та оплачено 2-50 крб за складання договору, а 1151,30 крб - за посвідчення договору. В указаній справі застосовуються положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. А отже, згідно існуючого договору дарування від 20 травня 1992 єдиним власником всього житлового будинку АДРЕСА_2 ) є ОСОБА_2 , а відсутність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на вище вказаний будинок не може бути підставою для відібрання у ОСОБА_2 права власності на житловий будинок.

Суд першої інстанції зазначив, що станом на момент складання заповіту та на момент смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_3 було відсутнє право власності на частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , оскільки ще з 20 травня 1992 єдиним власником всього житлового будинку АДРЕСА_2 ) є ОСОБА_2 ОСОБА_3 , дійсно, проживала у спірному житловому будинку, однак права власності на частину будинку вона не мала. Вона була рідною сестрою основного власника будинку - ОСОБА_5 , де після його смерті одноособовим власником будинку стала його дружина ОСОБА_4 , яка і подарувала весь будинок своєму онуку - ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції зазначив, що відсутність волевиявлення сторони при укладенні договору дарування не спростовано. Договір дарування від імені ОСОБА_4 обдаровуваному ОСОБА_2 ніким не оспорювався. З дня посвідчення договору дарування - з 20 травня 1992 року ОСОБА_2 став власником спірного житлового будинку на АДРЕСА_1 . Позивачка в позові вказує, що вона є спадкоємцем майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за заповітом, який було складено 12 березня 1997 року на користь позивачки. Однак у заповіті жодним чином не зазначено, що заповіт складено на будинок чи на його частину, а лише на майно, яке буде належати спадкодавцю на момент смерті. Про існування договору дарування від 20 травня 1992 року було відомо всім, без винятку, в тому числі і самій ОСОБА_3 , і позивачу у справі, а ОСОБА_3 з 1992 року по день своєї смерті 1999 року не порушувала питання щодо дійсності договору дарування житлового будинку, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Єдиним власником будинку на АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , а позивачка звернулася з вимогою про оспорення договору дарування 20 травня 1992 року, через 29 років 6,5 місяців. Тому суд зробив висновок, що права позивачки не були порушені.

Постановою Львівського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 червня 2022 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем не наведено наявність підстав визначених нормами чинного законодавства на момент укладення оспорюваного договору дарування для визнання такого договору недійсним. При зверненні до суду з даним позовом, позивачкою не доведено ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції факту порушення її прав при укладенні оспорюваного договору.

Апеляційний суд виходив з того, що договір дарування житлового будинку, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 20 травня 1992 року відповідно до норм існуючого на той час законодавства, у письмовій формі та нотаріально посвідчений, де повноваження нотаріусів були делеговані виконавчому комітету Раневицької сільської ради, та згідно статті 227 ЦК УРСР договір зареєстрований в реєстрі у виконкомі сільської ради за № 34 та оплачено 2-50 крб. за складання договору, а 1 151,30 крб. - за посвідчення договору. Волевиявлення сторін договору дарування при його укладенні не спростоване жодними доказами. Договір дарування від імені ОСОБА_4 обдарованому ОСОБА_2 ніким не оспорювався. З дня посвідчення договору дарування, 20 травня 1992 року, ОСОБА_2 став власником спірного житлового будинку на АДРЕСА_1 . При зверненні до суду з даним позовом, позивачкою не доведено, що її мати, ОСОБА_4 , не мала права розпоряджатися будинком, який вона подарувала своєму внукові ОСОБА_2 . Окрім цього, позивачем не доведено, що вона та її померла тітка - ОСОБА_3 мали право на частку в домогосподарстві (колгоспному дворі) за адресою: АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_3 ).

Апеляційний суд вказав, що наявність заочного рішення Дрогобицького районного суду Львівської області від 28 січня 2021 року по справі № 442/6251/20 позовом ОСОБА_1 до Раневицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування, яким визнано за ОСОБА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку житлового будинку та яке перебуває на розгляді в Львівському апеляційному суді, не дає підстав вважати оспорюваний договір дарування незаконним. З показань свідків даних в суді першої інстанції встановлено, що позивачка про оспорюваний договір дарування була обізнана, оскільки такий укладався у її присутності і після його укладення остання мала можливість оспорювати такий договір в межах строків визначених нормами чинного законодавства на той час. Про існування договору дарування від 20 травня 1992 року було відомо ОСОБА_3 , яка проживала в згаданому будинку в АДРЕСА_2 ) і з 1992 року по день своєї смерті 1999 року не порушувала питання щодо недійсності договору дарування житлового будинку, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2

01 грудня 2022 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 червня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

У клопотанні, яке міститься у касаційній скарзі, про поновлення строку на касаційне оскарження, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження, мотивуючи тим, що повне судове рішення виготовлено 24 жовтня 2022 року, копію оскарженої постанови отримано простим поштовим відправленням, яке надійшло на адресу її адвоката Паращака Н. Б. лише 11 листопада 2022 року. На підтвердження указаних обставин суду надано: копію заяви адвоката Паращака Н. Б. від 13 жовтня 2022 року до апеляційного суду про видачу копії постанови; копію супровідного листа Львівського апеляційного суду від 28 жовтня 2022 року про надіслання Паращаку Н. Б. копії постанови від 13 жовтня 2022 року; копію конверту, адресованого Львівським апеляційним судом Паращаку Н. Б. із штампом дати відправлення 03 листопада 2022 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.

Підставою, на якій подається касаційна скарга, у касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 346/4483/16-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц. Касаційна скарга мотивована тим, що позивач має право на спірний житловий будинок з декількох підстав: як спадкоємець за заповітом померлої тітки ОСОБА_3 ; як член колгоспного двору, до якого належав спірний житловий будинок; як єдиний спадкоємець за законом своїх батьків, які були членами колгоспного двору. Висновки судів про те, що померла тітка ОСОБА_3 знала про оскаржений договір є безпідставними та необґрунтованими. Окрім цього, ОСОБА_3 знала, що має право на частку у домоволодінні, яка перейшла їй у спадок від батьків. Суди не звернули увагу, що порушені права позивача саме як спадкоємця тітки ОСОБА_3 за законом, який прийняв спадщину та якому з цього часу належить усе спадкове майно спадкодавця, в тому числі і те, на яке спадкодавець мав право згідно записів погосподарських книг сільської ради. Незаконний договір дарування укладався без інвентаризації та на підставі лише записів з погосподарських книг з одночасним ігноруванням запису цих же погосподарських книг про другого співвласника господарства ОСОБА_3 . Інших доказів, окрім показань свідків, зокрема ОСОБА_7 , зі сторони відповідача про те, що нібито ОСОБА_1 було відомо про оскаржений договір немає. Свідчення ОСОБА_7 стосувались подій щодо підписання договору, які мали місце більше десяти років тому. Окрім цього, позивач не могла бути присутньою при укладенні оспорненого договору, оскільки це є порушенням нотаріальної таємниці. На противагу показанням свідків є показання позивача, допитаної у якості свідка. Окрім цього, з оскарженого рішення незрозуміло з яких підстав відмовлено у позові. ОСОБА_1 зазначає, що не заперечує, що ОСОБА_2 належить незначна частка у спірному будинку, як члену колгоспного двору, але не як одноособовому власнику цілого будинку, оскільки згідно оскарженого договору не могло бути відчужено цілий будинок, оскільки він не міг належати матері позивача одноособово ураховуючи, що тітка ОСОБА_3 значилась як співвласник спірного житлового будинку згідно записів у погосподарських книгах. Позивач зазначає, що за оформленням спадкових прав після смерті тітки не зверталась, так як не мала на це коштів, однак знала, що спадщина їй належить з часу прийняття і вона у будь-якому випадку зможе її оформити.

У касаційній скарзі зазначено, що судами не ураховано висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 346/4483/16-ц в частині спірних правовідносин щодо майна колишнього колгоспного двору та проігноровано те, що членами колгоспного двору залишились позивач та її мати, а тому ОСОБА_4 навіть теоретично не могла бути одноосібним власником будинку. Також судами не ураховано висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц згідно якого перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В матеріалах справи відсутні докази, про те, що ОСОБА_1 було відомо про оспорений договір раніше жовтня 2021 року, коли вона ознайомилась із апеляційною скаргою відповідача у іншій справі.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 20 травня 1992 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, згідно якого ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар житловий будинок, який належав ОСОБА_4 на праві особистої власності, що знаходиться в АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_3 ) на земельній ділянці сільської ради, площею 0,28 га.

Відповідно до пункту 1 цього договору цей житловий будинок належав дарителю ОСОБА_4 на підставі запису погосподарської книги за № 128 та на підставі довідки № 716 від 19 травня 1992 року. Згідно пункту 2 договору дарування дар оцінений в сумі 23 026,00 крб.00 коп. Інвентаризаційна (страхова) оцінка становить 23 026-00 крб (пункт 3 договору). Даритель свідчить, що згаданий житловий будинок до цього часу нікому не проданий, не подарований, не заставлений, в спорі і під забороною не перебуває. Цей договір посвідчений секретарем виконкому Раневицької сільської ради, а також перевірено належність гр. ОСОБА_4 житлового будинку, що відчужувався. Договір зареєстровано в реєстрі за № 34 від 20 травня 1992 року та стягнуто державне мито. Один примірник договору зберігається у Раневицькій сільській раді. В матеріалах справи міститься копія належно завірена та перевірена судом цього договору, який міститься в архіві Дрогобицької міської ради.

У погосподарській книзі № 128 є відмітка про укладення договору дарування від 20 травня 1992 року та змінено запис в графі ОСОБА_4 , замість «голова» вказано - «баба», а в графі ОСОБА_2 замість «внук» - «голова».

Згідно журналу для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Раневицької сільської ради за 1992-1997 роки під № 34 нотаріальної дії від 20 травня 1992 року є запис щодо посвідчення договору дарування житлового будинку між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , відмітка про стягнення державного мита за вчинення нотаріальної дії, за техпослуги.

Суди встановили, що договір дарування, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено в Раневицькій сільській раді, з дотриманням всіх норм цивільного законодавства.

ОСОБА_3 , дійсно, проживала у спірному житловому будинку, однак права власності на частину будинку вона не мала. Вона була рідною сестрою основного власника будинку - ОСОБА_5 , де після його смерті одноособовим власником будинку стала його дружина ОСОБА_4 , яка і подарувала весь будинок своєму онуку - ОСОБА_2 . ОСОБА_3 не мала сім`ї, та проживала в будинку за дозволом свого брата - ОСОБА_5 , де він надав для проживання їй окрему кімнату площею 12,9 кв. м та частину коридору, площею 6,1 кв. м, тобто вона тимчасово займала частину жилого будинку площею 19,0 кв. м. Про існування договору дарування від 20 травня 1992 року було відомо ОСОБА_3 , яка проживала в будинку в АДРЕСА_2 ) і з 1992 року по день своєї смерті 1999 не порушувала питання щодо недійсності договору дарування житлового будинку, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Оскільки договір дарування було укладено у 1992 році, то спір про визнання договору недійсним має вирішуватися на підставі норм, які були чинними в момент його укладення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 515/1424/16-ц (провадження № 61-31282св18) вказано, що «наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Оскільки договір дарування було укладено у 2000 році, то спір про визнання договору недійсним має вирішуватися на підставі норм, які були чинними в момент його укладення. У частині першій статі 48 ЦК УРСР (в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного договору дарування) передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Встановивши, що позивач не довела підстав для визнання договору дарування недійсним від 09 лютого 2000 року, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову».

Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу (частина перша статті статі 47 ЦК УРСР, у редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного договору дарування).

Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону (частина перша статі 48 ЦК УРСР, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного договору дарування).

Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу (стаття 244 ЦК УРСР, у редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного договору дарування)).

Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів (стаття 227 ЦК УРСР, у редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного договору дарування).

У населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад народних депутатів вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують інші угоди (договори, довіреності та ін.), крім договорів про надання у безстрокове користування земельних ділянок для спорудження індивідуальних жилих будинків і угод, які стосуються майна, що знаходиться за кордоном, або прав, які мають бути здійснені за кордоном (пункт 2 частини першої статті 14 Закону УРСР «Про державний нотаріат» від 25 грудня 1974 року № 3377-VIII, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного договору дарування).

Виконавчий комітет сільської, селищної, міської Ради народних депутатів відповідно до частини третьої статті 32 цього Закону здійснює повноваження, делеговані йому державою, а саме: вчиняє нотаріальні дії, реєструє акти громадянського стану відповідно до законодавства (пункт 7 частини першої статті 42 Законом України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» від 07 грудня 1990 року № 533-XII, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного договору дарування).

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19).

Застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) є засобом для недопущення недійсності оспорюваного правочину всупереч принципу добросовісності, а не підставою для визнання його недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 357/7734/18 (провадження № 61-19170св19).

Суди встановили, що договір дарування житлового будинку, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 20 травня 1992 року укладений відповідно до чинного на той час законодавства у письмовій формі та нотаріально посвідчений, де повноваження нотаріусів були делеговані виконавчому комітету Раневицької сільської ради та згідно статті 227 ЦК УРСР договір зареєстрований в реєстрі у виконкомі сільської ради за № 34.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Встановивши, що позивач не довела підстав для визнання договору дарування від 20 травня 1992 року недійсним, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 346/4483/16-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц є необґрунтованими, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 червня 2022 року та постанови Львівського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 червня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Дрогобицька міська рада Львівської області про визнання недійсним договору дарування.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков