КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/205/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2022 року місто Київ

справа № 759/1751/15-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Шум Л.М., у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» про порушення прав, як споживача та визнання договорів недійсними,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2015 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів, в якому, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог просили:

визнати порушення прав ОСОБА_1 , як споживача фінансових послуг по кредитному договору від 30 травня 2008 року №ML-009/321/2008 та як наслідок визнати кредитний договір від 30 травня 2008 року №ML-009/321/2008 укладений між ним та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступники якого ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ Україна» недійсним;

визнати договір поруки від 30 травня 2008 року №SR-009/321/2008, укладений між ЗАТ «ОТП БАНК», правонаступники якого ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ Україна» та ОСОБА_2 недійсним.

В обґрунтування своїх вимог посилалися на те, що 30 травня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП БАНК», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір №ML-009/321/2008 на суму 350 000,00 доларів США по курсу НБУ 5,05 грн. (1 767 500,00 грн.) для придбання землі 15 соток для будівництва будинку.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 30 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП БАНК», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» укладено договір поруки №SR-009/321/2008.

Позивачі зазначали, що оспорювані правочини не відповідають вимогам Законів України щодо наявності у правочині всіх істотних умов, а саме про надання позичальнику об`єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту під час укладення договору.

Вказували, що відповідач ПАТ «ОТП Банк» в кредитному договорі приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за користування кредитом, які були обумовлені та узгоджені між сторонами кредитного договору, а тому вважає, що це є ознаками введення ОСОБА_1 в оману.

Посилалися на те, що всупереч ч.ч.2, 4 ст.11, ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач ПАТ «ОТП Банк» в договорі не зазначив істотну умову - детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, використав нечесну підприємницьку практику при укладенні кредитного договору та договорів про внесення змін.

Вказували, що відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню, а тому вважають, що договір поруки повинен бути визнаний недійсним.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачам в задоволенні позову повністю, не залучив висновок експерта про суперечності в кредитному договорі та додатках до нього, суперечливості і неправильному розрахунку заборгованості, проігнорував і навіть не дав оцінку заяві про проведення додаткової експертизи для правильного розрахунуку заборгованості на підставі висновків експерта Гриненка.

Вважає, що достовірно встановивши існування між сторонами кредитних правовідносин, суд повинен був встановити розмір заборгованості та стягнути її доведений розмір.

Вказував, що суд першої інстанцій не надав належної оцінки висновку судово-економічної експертизи, в якому зазначено, що банк під час укладення кредитного договору суттєво занизив реальну відсоткову ставку, зазначивши її на рівні 14,49%, у той час як на момент укладення кредитного договору вона складала 17,90%.

Зазначав, що суд не застосував до спірних правовідносин правила статей 6, 11, 18, 19, 21 Закону України«Про захист прав споживачів», пунктів 2.1, 2.4, 3.2, 3.3, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168.

Посилався на те, що суд не визнав, що банк не виконав імперативні вимоги закону про надання та розкриття позичальнику повної, об`єктивної та достовірної інформації про істотні умови кредиту. Такі дії банку свідчать про порушення балансу договірних правовідносин та відсутність волевиявлення позичальника на укладення кредитного договору саме на умовах, які у ньому викладені та на відсутність спрямованості на реальне настання правових наслідків, що були обумовлені сторонами кредитного договору під час його укладення.

Вказував, що суд першої інстанції не визнав, що оскаржуваний кредитний договір укладено з використанням нечесної підприємницької практики, а тому відповідно до правил ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 230 ЦК України такий договір є недійсним.

10 січня 2022 року від відповідача ТОВ «ОТП Факторинг України» до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість та просив оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від відповідача ТОВ «ОТП Факторинг України» до Київського апеляційного суду надійшла заява, в якій останній просив розглядати справу у відсутність його представника, у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини вже розглядалися іншими судами та в них є рішення, які набрали законної сили (заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2010 року), яке має для суду преюдиційне значення, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договором, за положеннями ст.626 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, як це передбачено ч.1 ст.638 ЦК України.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частинами 3, 5 ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вказаної редакції регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно з ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 травня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №ML-009/321/2008, що складається з двох частин, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 350000 доларів США, зі сплатою плаваючої процентної ставки у розмірі 5,99% та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору.

30 травня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки №РML-009/321/2008/1 (майнова порука), згідно якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що в анкеті-заяві фізичної особи на отримання іпотечного кредиту ОСОБА_1 визначив бажану суму кредиту в розмірі 376 675 USD, відсоткову ставку 14,49, забезпечення: земельна ділянка, квартира по АДРЕСА_1 та своїм підписом у ній останнй підтвердив, що банк надав йому в письмовій формі та в повному об`ємі інформацію передбачену п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно Додатку №1 до Інформаційного листка Розрахунок орієнтовної сукупності вартості кредиту (поточні кредити) вказано розрахунок вартості кредиту по рокам, який підписаний клієнтом ОСОБА_1 .

У Інформаційному листку умов кредитування по програмі «Іпотечний кредит на купівлю земельної ділянки» визначено умови погашення кредиту та його відсоткові ставки, який підписаний ОСОБА_1 30 травня 2008 року.

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2010 року у справі №2-1156-1/10, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 травня 2017 року позов ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором №ML-009/321/2008 від 30 травня 2008 року в розмірі 412623,03 доларів США, що згідно курсом НБУ на час постановлення рішення становить 3266695,20 грн., 80904,80 грн., судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1700 грн., витрати з інформаційно технічного забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн., а всього на загальну суму 3 349 420 грн.

Постановою Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №2-1156-1/10 заочне рішення Святошинського районного суду від 11 червня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 травня 2017 року у частині позову ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишенои без змін.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 15 листопада 2016 року, у справі №759/15091/14-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ПАТ «ОТП Банк» про захист прав споживачів відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 06 червня 2019 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2017 року залишено без змін.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі посилалися на те, що банком при укладенні кредитного договору та договору поруки були порушені їх права як споживачів фінансових послуг. Вказували, що ПАТ «ОТП Банк» при укладенні кредитного договору позичальника, а у подальшому і поручителя було введено в оману щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту. Зазначали, що всупереч ч.ч.2, 4 ст.11, ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач ПАТ «ОТП Банк» в договорі не зазначив істотну умову - детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, використав нечесну підприємницьку практику при укладенні кредитного договору та договорів про внесення змін.

На підтвердження своїх вимог позивачем ОСОБА_2 в суді першої інстанції було заявлено клопотання про призначення по справі судової бухгалтерсько-економічної експертизи.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2015 року призначено по справі судову бухгалтерсько-економічно експертизу, на вирішення якої поставлено питання:

1.Який розмір заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «ОТП Банк» станом на 08 грудня 2009 року по кредитному договору №ML-009/321/2008 від 30 травня 2008 року?

2.Чи правильним є документальне оформлення операцій з ПАТ «ОТП Банк» надання кредиту з повноти та нарахування, сплати відсотків за користування кредитом по кредитному договору №ML-009/321/2008 від 30 травня 2008 року?

3.Які вимоги нормативних актів, що регулюють порядок видачі, погашення кредиту їх обліку та контролю не дотримано ПАТ «ОТП Банк» стосовно взаємовідносин, які виникли на підставі кредитного договору №ML-009/321/2008 від 30 травня 2008 року?

4.Чи відповідає перелік документів, наданих ЗАТ «ОТП Банк» позичальником ОСОБА_1 та які знаходяться в кредитній справі, для отримання кредитних коштів за кредитним договором №ML-009/321/2008 від 30 травня 2008 року чинному Положенню про кредитування та іншого, діючого на момент укладення договору, законодавства?

5.Чи відповідає метод нарахування банком процентів за кредитним договором № ML-009/321/2008 від 30 травня 2008 року вимогам Положення про кредитування банку ЗАТ «ОТП Банк» та іншого, діючого на момент укладення договору, законодавства?

6.Який реальний розмір відсотків брався при нарахуванні платежів ЗАТ «ОТП Банк» у виконаному розрахунку заборгованості за кредитним договором № ML-009/321/2008 від 30 травня 2008 року станом на 01 грудня 2009 року? Чи виконаний розрахунок згідно погоджених сторонами - ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , умов та фактичних дат взяття і погашення кредитних коштів та чи відповідає він умовам договору та вимогам Положення про кредитування та іншого, діючого на момент укладення договору, законодавства?

7.Чи відповідає реальний розмір заборгованості за кредитним договором №ML-009/321/2008 від 30 травня 2008 року, згідно погоджених сторонами - ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , умовами, в тому числі заборгованості за тілом кредиту, заборгованості за відсотками, нарахування пені, штрафних санкцій умовами кредитного договору та вимогами Положення про кредитування та іншого, діючого на момент укладення договору, законодавства?

8.Які саме вимоги чинного законодавства, діючого на момент укладення договору, та Положення про кредитування були порушені банком ЗАТ «ОТП Банк» при укладенні кредитного договору №ML-009/321/2008 від 30 травня 2008 року.

9.Який реальний розмір відсотків брався при нарахуванні платежів ЗАТ "ОТП Банк" у виконаному розрахунку заборгованості за кредитним договором № ML-009/321/2008 від 30 травня 2008 року станом 01 грудня 2009 року? Чи виконаний розрахунок згідно погоджених сторонами - ЗАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_1 , умов та фактичних дат взяття і погашення кредитних коштів та чи відповідає він умовам договору та вимогам Положення про кредитування та іншого, діючого на момент укладення договору, законодавства?

10.Яка фактична процентна ставка була визначена в кредитному договорі і як вона була розрахована для позичальника?

Згідно висновку судово-економічної експертизи №5724/16-45 від 28 жовтня 2016 року, складеного судовим експертом КНДІСЕ Гриненко І.М., останнім було надано відповідь лише одне десяте запитання, згідно якого розмір щомісячного платежу, встановлений п.п.1.5.1 п. 1.5 ст. 1 частини №2 кредитного договору від 30 травня 2008 року №ML-009/321/2008 та додатку №1 до кредитного договору від 30 травня 2008 №ML-009/321/2008 «Графік платежів», не відповідає умовам кредитного договору щодо порядку повернення кредиту та встановленій у договорі відсотковій ставці за його користування протягом строку дії договору,як сума цих складових (тіло кредиту + відсотки за його користування).

Сукупна вартість кредиту, реальна процентна ставка (у процентному значенні) та абсолютне значення подорожчання кредиту (в грошовому виразі), значення яких наведено в Додатку №1 до кредитного договору від 30 травня 2008 року №ML-009/321/2008 «Графік платежів», не відповідають умовам Кредитного договору (том 2 а.с. 1-25).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц зробила висновок, що задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення ЄСПЛ від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53). Тому задоволення позову про визнання поруки припиненою в одній справі не є ані підставою перегляду судового рішення в іншій справі за нововиявленими обставинами (частина друга статті 423 ЦПК України), ані підставою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (частина друга статті 432 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що у справі №2-1156-1/10 судами було встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виконали взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим у останніх виникла заборгованість, яка підлягає до стягнення. Також суди встановили, що підписуючи анкету-заяву на отримання кредиту у розмірі 350000 доларів США, ОСОБА_1 підтвердив, що він ознайомлений з умовами кредитування, погодився на встановлення плаваючої процентної ставки (у розмірі 5,99 % + FIDR) та сам обрав валюту кредитування - долари США.

У справі №759/15091/14-ц судами було встановлено, що зазначені позивачами обставини для визнання договорів недійсними не ґрунтуються на вимогах закону та не порушують принципу справедливості цивільно-правових відносин, які склалися між сторонами. При підписанні оспорюваних договорів кредиту, поруки та іпотеки позивачі погодилися з їх умовами та не заперечували проти надання кредиту в іноземній валюті - доларах США. До моменту підписання кредитного договору позивач був повідомлений про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що підтверджується його особистим підписом на спірному кредитному договорі. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання кредитного договору недійсним на підставі статті 652 ЦК України. Доводи позивачів щодо неправильності нарахування розміру відсотків та в більшому розмірі, не мають правового значення у справі про захист прав споживачів. Положення кредитного договору про встановлення плаваючої відсоткової ставки, яка складається з фіксованого процента + FIDR, не можна вважати несправедливими, оскільки така відсоткова ставка прямо передбачена умовами двостороннього кредитного договору.

Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд першої інстанції, встановивши, що висновок судово-економічної експертизи протирічить іншим доказам, які містяться в матеріалах справи та згідно з якими позивач ОСОБА_1 був обізнаний про умови кредитування, відсоткову ставку та орієнтовні щомісячні платежі, які необхідно здійснювати на погашення отриманного ним кредиту за договором кредитування №ML-009/321/2008 від 30 травня 2008 року та під час підписання та після цього позивачем ОСОБА_1 до відповідача не надсилалось жодних претензій з приводу відсоткової ставки та умовам по укладеному кредитному договору, вірно не прийняв до уваги висновок судово-економічної експертизи №5724/16-45 від 28 жовтня 2016 року відповідно до ст.110 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання порушення прав ОСОБА_1 , як споживача фінансових послуг по кредитному договору від 30 травня 2008 року №ML-009/321/2008 та визнання договору поруки від 30 травня 2008 року №SR-009/321/2008 недійсним, оскільки цей позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кредитної заборгованості (справа №2-1156-1/10).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не визнав, що оскаржуваний кредитний договір укладено з використанням нечесної підприємницької практики, а тому відповідно до правил ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 230 ЦК Українитакий договір є недійсним, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали захищати свої права при розгляді справи №2-1156-1/10, заперечуючи проти позову та доводячи обставини щодо порушення прав ОСОБА_1 , як споживача фінансових послуг по кредитному договору від 30 травня 2008 року №ML-009/321/2008 та припинення поруки ОСОБА_2 .

Отже звернення позивачів з даним позовом, після ініціювання кредитором судового процесу про стягнення заборгованості, не є належним способом захисту.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 липня 2022 року.

Головуючий:

Судді: