Справа № 344/1169/19
Провадження № 22-ц/4808/1034/22
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Василишин Л. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Фединяка В.Д., Максюти І.О.,

секретаря Шандалович В.В.,

за участю представника апелянта Івасенко С.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Синишина П.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Івано-Франківського міського суду від 01 липня 2022 року, ухвалене у складі судді Домбровської Г.В. в м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Консалтинг Захід» про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним,

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18 грудня 2007 року недійсним.

Позов мотивував тим, що 23 липня 2014 року він отримав від представника ПАТ «УкрСиббанк» претензію про повернення боргу за договором про надання споживчого кредиту № 0, укладеним нібито між ним та ПАТ «УкрСиббанк» 18 грудня 2007 року. На підтвердження законності своїх вимог представник банку надав йому примірник вказаного договору на семи аркушах, додаткову угоду № 1 до цього договору з розрахунком платежів на погашення кредиту та додаток № 2 «Тарифи Банку». Також йому стало відомо, що між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір факторингу № 17 з правом набуття новим кредитором прав попереднього кредитора по вказаному кредитному договору. Обидва відповідачі представили йому наявні у них примірники договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18 грудня 2007 року з додатками, на яких підписи під кожною сторінкою договору, виконані від його імені, різняться між собою. Більше того, вказані підписи йому не належать і такі ним не виконувалися. Посилаючись на те, що підписи на договорі про надання споживчого кредиту № 0 від 18 грудня 2007 року є підробленими, позивач просив визнати вказаний договір недійсним.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 26 березня 2019 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс Консалтинг Захід».

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 липня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0 від 18 грудня 2007 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .

АТ «УкрСиббанк» на рішення суду подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Так, апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для застосування до АТ «УкрСиббанк» правових наслідків, передбачених ст. 109 ЦПК України.

Вказує, що на виконання ухвал суду про витребування оригіналу спірного договору про надання споживчого кредиту АТ «УкрСиббанк» неодноразово повідомляло суд про відсутність у нього оригіналу вказаного документу, оскільки такий був наданий Надвірнянському районному суду на виконання ухвали цього суду від 10 листопада 2014 року по справі № 348/1828/14-ц. Отже, АТ «УкрСиббанк» не ухилялося від проведення судової експертизи та не намагалося приховати необхідні для експертизи документи, а не надало їх у зв`язку з відсутністю цих документів і суду було про це повідомлено.

Крім того, судом було встановлено факт повернення оригіналів документів представнику ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», який в свою чергу повідомив суд про те, що передав документи новому кредитору - ТОВ «Фінанс Консалтинг Захід» і саме у нього необхідно їх витребовувати. Відповідач ТОВ «Фінанс Консалтинг Захід» жодного разу на вимоги суду не відреагував, документів чи будь-яких пояснень не надав.

Апелянт вважає, що негативні наслідки від ненадання оригіналу договору про надання споживчого кредиту ТОВ «Фінанс Консалтинг Захід» не можуть покладатися на АТ «УкрСиббанк». У такому випадку суд мав застосувати положення ч. 8 ст. 84 ЦПК України або задіяти процесуальні інструменти, передбачені ч. 1 ст. 146 ЦПК України.

Також апелянт зазначає, що при вирішенні спору суд не врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, та неправильно застосував положення ст. 204, 215 ЦК України.

Зауважує, що питання дійсності спірного кредитного договору вже було предметом дослідження у справі № 348/1828/14-ц і з цього питання суд уже встановив, що презумпція правомірності договору позивачем не спростована. Вважає, що звернення позивача у 2019 році з позовом про визнання договору недійсним направлене не на захист порушених прав, а на намагання уникнути взятих на себе кредитних зобов`язань.

Крім того, апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки під час розгляду справи № 348/1828/14-ц позивач визнавав, що між ним та банком 18 грудня 2007 року дійсно був укладений договір про надання споживчого кредиту. Також було встановлено, що 18 грудня 2007 року позивач отримав кошти в сумі 124 300 грн. Отже, позивач мав можливість звернутися до суду, якщо вважав, що при укладенні договору порушеного його права. Натомість суд першої інстанції зазначив про те, що про існування оскаржуваного договору позивач дізнався з часу відкриття провадження у справі № 348/1828/14-ц, хоча сам позивач у позовній заяві зазначив, що про порушення своїх прав він дізнався з претензії банку про стягнення боргу. Проте навіть у такому випадку строк на звернення до суду позивачем пропущений. Оскарження позивачем судових рішень у справі № 348/1828/14-ц не є поважною причиною пропуску такого строку, оскільки жодних перешкод у заявленні зустрічного чи окремого позову у позивача не було.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Учасники справи правом подати відзив на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України не скористалися.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Позивач та його представник скаргу заперечили, просили відмовити в її задоволенні.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 з додатками (т. 1 а.с. 7-10, 13, 14).

В липні 2014 року ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», звернулося до Надвірнянського районного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за вказаним договором про надання споживчого кредиту (справа № 348/1828/14-ц).

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 12 листопада 2015 року до участі у справі в якості правонаступника ПАТ «УкрСиббанк» залучено ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

29 грудня 2015 року Надвірнянський районний суд ухвалив рішення, яким стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором № 0 від 18 грудня 2007 року в сумі 171 773,14 грн і 1 717,73 грн судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року, рішення Надвірнянського районного суду від 29 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 18 грудня 2007 року в сумі 155 074,05 грн, з яких: 92 522,52 грн заборгованість за кредитом, 62 551,53 грн заборгованість по процентах за користування кредитом. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» 1 550,74 грн понесених судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2018 року відмовлено у перегляді ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року, рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 березня 2016 року та рішення Надвірнянського районного суду від 29 грудня 2015 року.

22 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовом до відповідачів про визнання договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18 грудня 2007 року недійсним, посилаючись на те, що він особисто вказаний договір не підписував, підпис на договорі, виконаний від його імені, є підробленим.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з метою встановлення належності проставленого у спірному договорі підпису ОСОБА_1 чи іншій особі, судом призначалася судово-почеркознавча експертиза, яка не була проведена через те, що відповідачами не надано оригінал вказаного договору та не подано доказів поважності причин такого ненадання. Врахувавши процесуальну поведінку відповідачів щодо ненадання оригіналу спірного договору, суд вважав наявними підстави для застосування положень ст. 109 ЦПК України та визнання факту виконання підпису, проставленого у договорі про надання споживчого кредиту № 0 від 18 грудня 2007 року від імені ОСОБА_1 , не ним, а іншою особою. При цьому, суд вважав поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до Івано-Франківського міського суду з даним позовом, оскільки в рамках цивільної справи № 348/1828/14-ц ним з 2014 року доводилася обставина недійсності спірного договору про надання споживчого кредиту та неналежності йому підпису на цьому договорі. З моменту остаточного вирішення цивільної справи № 348/1828/14-ц позивач через пів року звернувся до суду з даним позовом, а тому його порушене право підлягає захисту.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 2, 4 ст. 202 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Загальні вимоги до письмової форми правочину встановлені ст. 207 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 1 цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно з ч. 2 вказаної статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Підстави недійсності правочину визначені ст. 215 ЦК України.

Відповідно до положень зазначеної статті підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 зазначав, що підпис на спірному договорі про надання споживчого кредиту належить не йому та є підробленим, у зв`язку з чим заявляв клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 06 липня 2021 року клопотання позивача було задоволено та призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставлено питання: «Чи виконано підпис від імені особи ОСОБА_1 у договорі про надання споживчого кредиту № 0, укладеному 18.12.2007 року, тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою?»

У резолютивній частині вказаної ухвали відповідачів було зобов`язано надати експерту оригінал вищевказаного договору для проведення експертизи. Крім того, оригінал даного договору неодноразово витребовувався судом (ухвали суду від 26 березня 2019 року, 17 грудня 2019 року, 09 вересня 2021 року, 08 грудня 2021 року), однак не був наданий відповідачами, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування положень ст. 109 ЦПК України.

Разом з цим, суд першої інстанції не врахував, що за змістом ст. 109 ЦПК України підставою для визнання факту, може бути саме ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі.

В спірному випадку, як вбачається з матеріалів справи, апелянт надав суду пояснення щодо відсутності у нього оригіналу договору, і такі судом не спростовано, а дані про ухилення інших відповідачів відсутні.

Враховуючи фактичні обставини даної справи, суд не дав належної правової оцінки тому факту, що аналогічна експертиза була призначена по справі № 348/1828/14-ц за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 від 18 грудня 2007 року, на вирішення якої було поставлено питання: «Встановити чи виконано рукописний підпис ОСОБА_1 , від імені якого він зазначений або іншою особою на кредитному договорі № 0 від 18.12.2007 року, додатках № 1, 2, додатковій угоді № 1 до даного договору від 18.12.2007 року.».

Згідно з висновком експерта № 09/03-285 від 04 вересня 2015 року у справі № 348/1828/14-ц (копія на а.с. 122-126 в т. 1), складеним судовим експертом Гоголем Д.І. на підставі оригіналу спірного договору, вирішити поставлене питання не є можливим по причині несумісності для порівняння досліджуваних підписів з підписами ОСОБА_1 у зразках.

Під час розгляду справи судом першої інстанції в якості свідка було допитано судового експерта ОСОБА_2 стосовно формулювання висновку № 09/03-285 у справі № 348/1828/14-ц, на що він повідомив про неможливість проведення почеркознавчої експертизи за відповідних обставин у зв`язку з тим, що підпис на кредитному договорі від особи ОСОБА_1 і вільні взірці підписів, надані ОСОБА_1 для проведення експертизи, є повністю різними, не схожими за жодною із ознак (за якими проводиться почеркознавче дослідження), а тому проведення порівняння таких підписів є неможливим.

За змістом наведеного, можна дійти висновку, що підпис на представленому експерту примірнику договору не належав позивачу.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що висновок експерта у справі № 348/1828/14-ц не може бути належним доказом у даній справі, а визначальне значення для повного та об`єктивного встановлення обставин справи має саме проведення почеркознавчої експертизи, призначеної судом 06 липня 2021 року, оскільки згідно ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

ОСОБА_1 , як під час розгляду справи № 348/1828/14-ц, так і під час розгляду даної справи № 344/1169/19, категорично заперечував підписання вказаного договору, що підтверджується наведеним висновком експерта, із чого слідує, що спірний договір укладений без волевиявлення позивача, що згідно вимог ст. 202, 203, 215 ЦК України є підставою для визнання такого договору недійсним, а позовні вимоги підлягають до задоволення.

Разом з цим, відповідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності, згідно вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 3-5 ст. 267 ЦК України).

Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом 22 січня 2019 року.

У поданій до суду заяві з приводу дотримання строку звернення до суду представник позивача зіслався на те, що відповідачем оспорювалася дійсність договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18 грудня 2007 року у цивільній справі № 348/1828/14-ц, яка перебувала у провадженні Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області, і тільки після постановлення Верховним Судом ухвали від 25 липня 2018 року про відмову у перегляді ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року, рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 березня 2016 року та рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 29 грудня 2015 року, позивач, не отримавши правового захисту у межах розгляду справи № 348/1828/14-ц, 22 січня 2019 року звернувся до Івано-Франківського міського суду з даним позовом, а тому строк позовної давності ним не пропущений. У разі протилежного висновку суду, просив такий строк поновити як такий, що пропущений з поважних причин (т. 3 а.с. 127-128).

Суд першої інстанції вважав причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду поважними, оскільки в рамках цивільної справи № 348/1828/14-ц ним з 2014 року доводилася обставина недійсності спірного кредитного договору та неналежності йому підпису на цьому договорі. З моменту остаточного вирішення цивільної справи № 348/1828/14-ц позивач через пів року звернувся до суду з даним цивільним позовом.

Однак, погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Як вбачається з позовної заяви, позивач зазначив, що про наявність договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18 грудня 2007 року, укладеного нібито між ним та ПАТ «УкрСиббанк», він дізнався 23 липня 2014 року, отримавши від представника ПАТ «УкрСиббанк» претензію про стягнення боргу.

Враховуючи обставини, на які вказує позивач, перебіг строку позовної давності в даних спірних правовідносинах розпочався в липні 2014 року та закінчився в липні 2017 року. Однак, з даним позовом позивач звернувся до суду лише 22 січня 2019 року.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач пропустив строк позовної давності з поважних причин, оскільки в рамках цивільної справи № 348/1828/14-ц ним доводилася обставина недійсності спірного кредитного договору та неналежності йому підпису на цьому договорі, адже такий висновок суперечить положенням ст. 256 та 261 ЦК України, зі змісту яких слідує, що початок перебігу позовної давності - це фактично момент виникнення в особи права на судовий позов. Пред`явлення позову до суду є реалізацією позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі. Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом. Отже, в липні 2014 року у позивача виникло право на звернення до суду саме із позовною заявою і оскарження судових рішень у справі № 348/1828/14-ц не є поважною причиною пропуску строку позовної давності, оскільки жодних перешкод у заявленні зустрічного чи окремого позову у позивача не було. Будь яких інших об`єктивних доказів, які б вказували на поважність причин для поновлення цього строку, позивачем не представлено.

Встановлено, що під час розгляду справи представники відповідача АТ «УкрСиббанк» неодноразово подавали заяви про застосування позовної давності.

З огляду на встановлені обставини справи, норми матеріального права, які регулюють строк позовної давності, наслідки спливу строку позовної давності, колегія суддів дійшла висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задоволити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 01 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Консалтинг Захід» про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 грудня 2022 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: В.Д. Фединяк

І.О. Максюта