печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі Ємець Д.О.,

за участі позивача (в режимі ВКЗ) - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Щекуна О.А. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

09.06.2021 до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка передана судді Ільєвій Т.Г. 14.06.2021, згідно вимог якої ОСОБА_1 просить суд стягнути з Міністерства юстиції України на його користь заподіяну моральну шкоду в сумі 1000000 грн.

Мотивуючи позовні вимоги ОСОБА_1 вказує, що у період з 10.04.2018 по 16.03.2021 він був позбавлений права на здійснення діяльності арбітражного керуючого та не отримував прибуток з вини Міністерства, а саме у зв`язку із прийняттям відповідачем наказу від 10.04.2018 № 1097/5 про анулювання свідоцтва про право на зайняття діяльністю арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), виданого ОСОБА_1 , що призвело до заподіяння йому моральної шкоди. Вказане в сукупності завдало позивачу моральної шкоди, що послугувало підставою для звернення до суду.

Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Ільєвої Т.Г. від 30.07.2021 вказану цивільну справу прийнято до свого провадження та визначено її розглядати за правилами загального позовного провадження.

28.12.2021 представником відповідача Міністерства юстиції України подано відзив на позовну заяву, в якому представник вказав на безпідставність позовних вимог, оскільки відсутні докази, які вказують на протиправність поведінки відповідача.

14.02.2022 позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій ОСОБА_1 наполягав на обґрунтованості позовних вимог.

15.02.2022 до суду надійшли заперечення представника відповідача Міністерства юстиції України на пояснення, міркування та аргументи позивача, наведені у відповіді на відзив.

18.05.2022 до суду надійшли пояснення ОСОБА_1 на заперечення відповідача.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, вказуючи на їх безпідставність та просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши позицію сторін, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та враховуючи доводи відповідача, які викладені письмово, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення.

За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно.

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 16 ЦК Україна, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судовим розглядом встановлено, що з 02.04.2001 ОСОБА_1 здійснює незалежну професійну діяльність, як арбітражний керуючий на підставі ліцензії Міністерства економіки України № 552 від 02.04.2001, ліцензії Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України № 047963 від 19.10.2001, ліцензії Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України серії АА № 783055 від 02.04.2004, ліцензії Державного департаменту з питань банкрутства серії АВ № 307377 від 04.04.2007, ліцензії Міністерства юстиції України серії АВ №600729 від 04.04.2012, свідоцтва Міністерства юстиції України № 606 від 02.04.2013 про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора).

Як арбітражний керуючий внесений до Єдиного реєстру арбітражних керуючих.

Відповідно до листа Міністерства юстиції України від 12.01.2016 № 9.5-33/61 Комісією Міністерства юстиції України з присвоєння рівнів кваліфікації арбітражним керуючим 17.12.2015 ОСОБА_1 присвоєний V рівень кваліфікації (найвищий рівень).

Наказом Міністерства юстиції України від 10.04.2018 № 1097/5 «Про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), виданого ОСОБА_1 » анульовано свідоцтво № 606 від 02.04.2013.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.11.2018 у справі № 826/6548/18 у задоволенні адміністративного позову Арбітражного керуючого ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.01.2019 апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.11.2018 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.03.2021 у справі № 826/6548/18 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.11.2018 та постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.01.2019 у справі № 826/6548/18 скасовано та ухвалено нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання вчинити дії задоволено.

Одночасно вказаною постановою визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України «При анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), виданого ОСОБА_1 » від 10.04.2018 № 1097/5; зобов`язано Міністерство юстиції України вилучити із Державного реєстру арбітражних керуючих запис про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) арбітражного керуючого Патерилова В.В.

На виконання цієї постанови відповідач видав Наказ № 1146/5 від 26.03.2021 про відновлення діяльності арбітражного керуючого та вніс відповідний запис до Єдиного реєстру арбітражних керуючих і тим самим відновив дію Свідоцтва арбітражного керуючого та його право на заняття незалежною професійною діяльністю.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головною обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Частиною 2 статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завдані незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевою самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб інтересів держави.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо такс порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04, п. 64, від 35.10.2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або за забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

З огляду на викладене, вирішуючи цей спір, суд виходить із необхідності встановлення наявності трьох умов, які є необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди: неправомірна бездіяльність цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Згідно із пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Отже, моральну шкоду слід розуміти як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено неправомірність дій посадової особи Міністерства юстиції України, наявні передбачені законом підстави для вирішення питання про відшкодування заданої позивачу такими діями моральної шкоди, а заперечення відповідача в даній частині зводяться до необхідності переоцінки доказів та нового встановлення обставин справи, які вже встановлені у справі № 826/6548/18.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 77-80 ЦПК України, докази мають бути належними, допустимими, достовірними, а їй сукупність достатньою.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

В свою чергу, процесуальне законодавство визначає випадки, коли сторони звільняються від доказування обставин (фактів), на які вони посилаються, як на підставу свої правових вимог та заперечень. Тобто ці обставини (факти) апріорі розглядаються як достовірні. Саме до такої категорії відносяться обставини, які були встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, в даному випадку у постанові Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 826/6548/18 чітко і зрозуміло викладені мотиви та обґрунтування, а також прямо вказано, що визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 10.04.2018 № 1097/5.

Таким чином, з огляду на вказане, судом встановлено факт неправомірності рішення Міністерства юстиції України, а відтак доводи відповідача в даній частині являються безпідставними, необґрунтованими і не підтвердженими доказами та нормами законодавства України.

Так, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постановах від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17, від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання та приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної школи не завдано.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди («Рисовський проти України», № 29979, п. 86, 89, від 20.10.2011, «Антоненков та інші проти України», № 14183/02, п. 71, від 22.11.2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.03.2021 у справі № 420/239/20.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому, слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст.ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Так, як уже встановлено під час судового розгляду, належним доказом, підтверджуючим, що позивачу була спричинена моральна шкода, в чому саме вона виражається, якими діями відповідача спричинена така шкода, вину відповідача, підставу визначення розміру шкоди, є Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.03.2021 у справі № 826/6548/18.

Наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням її заподіювача, а також вину відповідача в її заподіянні, є видання Мінюстом протиправного наказу від 10.04.2018 № 1097/5. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 1 000 000,00грн. позивач пов`язує з незаконним наказом Мінюсту, який був скасований лише внаслідок його звернення до суду про визнання його протиправним. При цьому характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних), яких позивач зазнав, виражається у душевному болі та муках, які позивач зазнав у зв`язку з усвідомленням незаконності та протиправності наказу відповідача від 10.04.2018 № 1097/5; почутті тривоги та страху, занепокоєнні та стресу від чого, що його було позбавлено права на здійснення діяльності арбітражного керуючого, яка була з 2015 року видом підприємницької діяльності та джерелом доходу.

Згідно з п. 2 «Положення про Міністерство юстиції України» (далі - Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228, Мін`юст у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України, постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Згідно п. 3 Положення основними завданнями Мін`юсту, зокрема, є: 1) забезпечення формування та реалізація державної правової політики, політики з питань банкрутства; 5) експертне забезпечення правосуддя. Згідно п. 4 Положення Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань: 1) розробляє проекти законів та інших нормативно-правових актів; 40) сприяє створенню організаційних, економічних, інших умов, необхідних для реалізації процедур відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, у тому числі процедур банкрутства державних підприємств і підприємств, у статутному капіталі яких частка державної власності перевищує 50 відсотків.

Стаття 19 Конституції України вимагає від органів державної влади діяти лише на підставі,у межах повноважень та у спосіб,що передбачені Конституцією та законами України

При визначенні розміру шкоди, суд приймає до уваги той факт, що протягом квітня 2018 року по березень 2021 року, тобто протягом майже трьох років, позивач у судовому порядку у першій, апеляційній і касаційній інстанції, намагався і все ж таки відновив дію свого свідоцтва арбітражного керуючого.

Окрім вказаного, заслуговують на уваги і доводи позивача щодо до того, що у нього був найвищий п`ятий рівень кваліфікації арбітражного керуючого, а також те, що станом на 10.04.2018 він виконував повноваження арбітражного керуючого у двадцяти одній справі про банкрутство, що були в провадженнях господарських судів Вінницької, Донецької, Київської, Харківської областей.

Так, позивач вказує, що втрата та відсутність заробітку критично погіршили стосунки позивача з близькими та родичами; порушили нормальні життєві зв`язки з друзями та знайомими, а втрата свідоцтва позбавила позивача повноцінної та активної участі в житті спільноти арбітражних керуючих та спілкуванні з колегами.

Означені обставини на переконання суду спричинили позивачу душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності та втрати всього, тобто заподіяли йому моральну шкоду, що виразилось у зміні нормального життєвого ритму у зв`язку з необхідністю неодноразово звертатись до судових органів за захистом своїх прав, що підтверджується судовими рішеннями у справі № 826/6548/18.

Таким чином, під час розгляду справи суд встановив наявність трьох обов`язкових умов для відшкодування позивачу шкоди, а відтак позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є законними та обґрунтованими.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша ст. 81 ЦПК України).

У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені та доведені. В цьому випадку порушення прав позивача доведено у встановленому порядку за результатами розгляду справи.

Суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини як беззаперечну, відповідно до якої судом визнано презумпцію моральної шкоди, що полягає у тому, що у разі порушення майнових або немайнових прав, «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку, людина відчуває страждання (моральну шкоду), та, враховуючи наведені правові норми, проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази та, дотримуючись вимог чинного законодавства, суд прийшов до висновку про часткове задоволення вимог позивача, в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000, 00 грн., який, на думку суду, відповідає рівню завдання моральної шкоди.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 908 грн.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись керуючись ст.ст.77-81, 141, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Академіка Городецького, буд. 13, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди грошові кошти на загальну суму 10 000,00 (десять тисяч) грн.

Стягнути з Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Академіка Городецького, буд. 13, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 908 грн.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено та підписано 28.11.2022 року.

Суддя Т.Г. Ільєва