Справа № 368/1183/21
Рішення

Іменем України

"04" лютого 2022 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі:

головуючого - суддя Закаблук О.В.

при секретарі Балацька В.В.

- розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кагарлик цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, суд, -

В С Т А Н О В И В :

08.12.2021 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, в якій позивачка просила суд винести рішення, на підставі якого:

- Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) аліменти на утримання доньки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення відповідною дитиною повноліття.

Свої позовні вимоги позивачка ОСОБА_1 в мотивувальній частині позовної заяви обґрунтовує наступними обставинами.

З відповідачем по справі ОСОБА_2 вона перебувала у шлюбі з 17 вересня 2011 року. Шлюб зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Ржищівського міського управління юстиції у Київській області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за №41.

Від шлюбу вони мають двох спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 10 березня 2021 року (справа № 368/1234/20, провадження 2/368/207/21) шлюб, укладений між нею, - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , - було розірвано.

Неповнолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживають з нею.

Таким чином, вона фактично самостійно утримує двох дітей, займається їх вихованням, доглядом, лікуванням та оздоровленням.

Вона (Позивач ОСОБА_1 ) та Відповідач ( ОСОБА_2 ) не досягли згоди щодо розміру та способу стягнення аліментів, які він має сплачувати на утримання наших дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що свідчить про наявність між нами спору про право.

Вважає, що батько дитини повинен виконувати свій обов`язок по утриманню дітей до досягнення ними повноліття.

Як їй відомо, відповідач працює та має постійний дохід, не має іншої родини, не має на утриманні інших осіб, зокрема дітей, батьків чи осіб, які потребують обов`язкового утримання з його боку, також, як мені відомо, стягнень по виконавчим документам з відповідача не проводиться. Стан його здоров`я та матеріальне становище дозволяють сплачувати аліменти на утримання дитини.

Частиною 1 статті З Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована Верховною Радою України 27.02.1991, дата набуття чинності для України 27.09.1991) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалелсно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Як зазначено у частині 1 статті 27 цієї Конвенції, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до частини 8 статті 7 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Вказані положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов 'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою (стаття 142 СК України).

Крім того, статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-111 від 26.04.2001 із останніми змінами, внесеними згідно із Законом України № 1256-ІХ від 18.02.2021 (далі по тексту - Закон України № 2402-Ш від 26.04.2001) передбачено, що сім`я є природніш середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім "і разом з батьками або в сім "і одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно статті 8 Закону України № 2402-Ш від 26.04.2001, колена дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов 'язані піклуватися про здоров 'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов 'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною 2 статті 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і мас право на особисте спілкування з нею.

Утримання дітей, надання їм матеріальної допомоги є природним обов`язком батьків, що випливає зі змісту положення статті 180 СК України, яке зобов`язує батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Так, згідно частини 1 статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Положення статті 181 СК України визначає способи виконання батьками своїх обов`язків утримувати дитину, якими є або ж добровільне утримання дитини у грошовій чи натуральній формі тим із батьків, хто проживає від неї окремо, або ж присудження за рішенням суду аліментів на утримання дитини у вигляді частки від доходу чи в твердій грошовій сумі коштів.

Так, частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи від 25 листопада 2021 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані - вона, ОСОБА_1 та її доньки, - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , де вони разом і проживають.

Згідно частини 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно частини 1 статті 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Частиною 5 статті 183 СК України передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Аналогічні положення містяться у пункті 4 частини 1 статті 161 ЦПК України.

При таких умовах, враховуючи виїцевикладене та керуючись положеннями статей 181, 182. 183, 184 СК України, розмір аліментів на утримання неповнолітніх доньок. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , необхідно визначити у частці від заробітку (доходу) батька дитини, зокрема у розмірі 1/3 від усіх видів заробітку (доходу) Відповідача щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

Вважає, що необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей є аліменти в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) ОСОБА_2 .

Відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Заходи досудового врегулювання спору нею вживалися. Зокрема, вона ( ОСОБА_1 ) усно зверталася до Відповідача ( ОСОБА_2 ), проте вони не досягли згоди щодо розміру та способу стягнення аліментів, які він має сплачувати на утримання їхніх двох дітей.

Частиною 3 статті 124 Конституції України передбачено, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 у справі щодо офіційного тлумачення положення частини 2 статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), зазначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов 'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов язкового досудового врегулювання cnopv обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви.

Заходи забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви нею, ОСОБА_1 , - не вживалися.

Вона, позивач ОСОБА_1 . з дотриманням вимог пункту 10 частини 3 статті 175 ЦПК України, письмово підтверджує те, що нею не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

У частині 1 статті 28 ЦПК України передбачено, що позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред 'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Відповідно до частини 16 статті 28 ЦПК України, позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої ст. 30 цього Кодексу.

Враховуючи те, що вказана справа не відноситься до справ на яку поширюються виключна підсудність, з дотриманням вимог статей 19, 23, 27, 28 ЦПК України вказаний позов подається на розгляд у порядку цивільного судочинства (спрощене позовне провадження) до місцевого загального суду як суду першої інстанції (Кагарлицького районного суду Київської області), оскільки зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання позивача та відповідача знаходиться у Кагарлицькому районі Київської області.

Вона (Позивач ОСОБА_1 ) звільнена відповідно до закону від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» № 3674-УІ від 08.07.2011 із останніми змінами, внесеними згідно із Законом України № 465-ІХ від 16.01.2020 (далі по тексту - Закон України № 3674- VI від 08.07.2011).

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України № 3674-УІ від 08.07.2011, від стати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

На підставі викладеного та керуючись вимогами: Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, дата набуття чинності для України 27.09.1991; Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25.01.1996: статті 51 Конституції України; статей 7, 141, 142. 150. 155. 157, 180. 181. 182. 183 Сімейного кодексу України; Закону України «Про охорону дитинства»; статей 4, 5, 12, 13, 19. 23, 27, 28, 30*. 43. 49, 76-84, 89, 95. 96, 133, 134. 137, 141. 142. 161, 174-177, 182, 184. 187, 189, 196-200. 206-209 Цивільного процесуального кодексу України, - позивач просить задовольнити вимоги, викладені в прохальній частині позовної заяви.

08.12.2021 року автоматизованою системою документобігу суду на підставі п. 15.4) Перехідних Положень ЦПК України для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В., присвоєно справа № 368/1183/21, провадження № 2/368/711/21.

29.12.2021 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 175, 177, 185, 187, 258, 260 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 14 год. 00 хв. 04.02.2022 року.

В підготовче судове засідання, яке відбулося 04.02.2022 року, позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, проте, на адресу Кагарлицького районного суду надійшла письмова заява, в якій позивачка просить суд слухати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

В підготовчеу судовеу засідання, яке відбулося 04.02.2022 року, відповідач ОСОБА_2 не з`явився, проте, на адресу Кагарлицького районного суду надійшла письмова заява відповідача, в якій він просить суд слухати справу без його участі, позов визнає в повному обсязі, процесуальні наслідки визнання позову йому зрозумілі.

Повне, беззаперечне визнання позову відповідачем ОСОБА_2 в підготовчому судовому засіданні дає підставу суду застосувати положення ч. 3 ст. 200 ЦПК України.

Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого судового засідання суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Отже, на підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК України суд приходить до висновку щодо можливості винесення судового рішення по результатам підготовчого судового засідання, не призначаючи судове засідання до основного судового розгляду по суті.

Суд, вислухавши відповідача, (який позовні вимоги підтримав в повному обсязі), дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, шляхом винесення судового рішення, обгрунтовуючи своє рішення наступним.

Підсудність.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача, (альтернативна підсудність).

Так, як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з довідки № 625/16 10 02 - 04, яка видана 25.11.2021 року виконавчим комітетом Кагарлицької міської ради Київської області, позивачка по справі, - ОСОБА_1 , 1994 року народження, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Спір стосується стягнення аліментів.

Відповідно, враховуючи предмет спору, та місце реєстрації позивачки ОСОБА_1 , даний спір підсудний Кагарлицькому районному суду Київської області, як суду першої інстанції загальної юрисдикції.

Фактичні обставини справи, та застосування до них матеріального та процесуального права.

Позивачем по справі є фізична особа ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженка с. Стайки Кагарлицького району Київської області, громадянка України, паспорт громадянки України № НОМЕР_3 , виданий 01.10.2020 органом 3231, РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідачем по даній справі є фізична особа ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець місто Ржищів, громадянин України, паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий 25 січня 2008 року Ржищівським МВМ ГУ МВС України в Київській області, РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм права:

З відповідачем по справі ОСОБА_2 позивачка ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з 17 вересня 2011 року. Шлюб зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Ржищівського міського управління юстиції у Київській області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за №41.

Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 10 березня 2021 року (справа № 368/1234/20, провадження 2/368/207/21) шлюб, укладений між позивачкою, - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , - було розірвано.

Неповнолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживають з позивачкою.

Таким чином, позивачка фактично самостійно утримує двох дітей, займається їх вихованням, доглядом, лікуванням та оздоровленням.

Позивач ОСОБА_1 та Відповідач ( ОСОБА_2 ) не досягли згоди щодо розміру та способу стягнення аліментів, які він має сплачувати на утримання наших дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що свідчить про наявність між ними спору про право.

Суд вважає, що батько дитини повинен виконувати свій обов`язок по утриманню дітей до досягнення ними повноліття.

Яквстанорвлено в судовому засіданні, - відповідач працює та має постійний дохід, не має іншої родини, не має на утриманні інших осіб, зокрема дітей, батьків чи осіб, які потребують обов`язкового утримання з його боку, також, як їй відомо, стягнень по виконавчим документам з відповідача не проводиться. Стан його здоров`я та матеріальне становище дозволяють сплачувати аліменти на утримання дитини.

Частиною 1 статті З Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована Верховною Радою України 27.02.1991, дата набуття чинності для України 27.09.1991) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалелсно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Як зазначено у частині 1 статті 27 цієї Конвенції, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до частини 8 статті 7 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Вказані положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов 'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою (стаття 142 СК України).

Крім того, статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-111 від 26.04.2001 із останніми змінами, внесеними згідно із Законом України № 1256-ІХ від 18.02.2021 (далі по тексту - Закон України № 2402-Ш від 26.04.2001) передбачено, що сім`я є природніш середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім "і разом з батьками або в сім "і одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно статті 8 Закону України № 2402-Ш від 26.04.2001, колена дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов 'язані піклуватися про здоров 'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов 'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною 2 статті 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і мас право на особисте спілкування з нею.

Утримання дітей, надання їм матеріальної допомоги є природним обов`язком батьків, що випливає зі змісту положення статті 180 СК України, яке зобов`язує батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Так, згідно частини 1 статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Положення статті 181 СК України визначає способи виконання батьками своїх обов`язків утримувати дитину, якими є або ж добровільне утримання дитини у грошовій чи натуральній формі тим із батьків, хто проживає від неї окремо, або ж присудження за рішенням суду аліментів на утримання дитини у вигляді частки від доходу чи в твердій грошовій сумі коштів.

Так, частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи від 25 листопада 2021 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані - вона, ОСОБА_1 та її доньки, - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , де вони разом і проживають.

Згідно частини 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно частини 1 статті 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Частиною 5 статті 183 СК України передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Аналогічні положення містяться у пункті 4 частини 1 статті 161 ЦПК України.

При таких умовах, враховуючи виїцевикладене та керуючись положеннями статей 181, 182. 183, 184 СК України, розмір аліментів на утримання неповнолітніх доньок. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , необхідно визначити у частці від заробітку (доходу) батька дитини, зокрема у розмірі 1/3 від усіх видів заробітку (доходу) Відповідача щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

Вважає, що необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей є аліменти в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) ОСОБА_2 .

Відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Заходи досудового врегулювання спору нею вживалися. Зокрема, вона ( ОСОБА_1 ) усно зверталася до Відповідача ( ОСОБА_2 ), проте вони не досягли згоди щодо розміру та способу стягнення аліментів, які він має сплачувати на утримання їхніх двох дітей.

Частиною 3 статті 124 Конституції України передбачено, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 у справі щодо офіційного тлумачення положення частини 2 статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), зазначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов 'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов язкового досудового врегулювання cnopv обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою ВРУ № 789 ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, ч. 2 ст. 51 Конституції України, Постановою Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», ст.ст. 2, 3, 7, 15, 18, 21, 27, 75, 77, 79, 80, 84, 180, ч. 3 ст. 181, ст. 182, ч. 1 ст. 191 СК України, ч. 3 ст. 200, п. 2 ч. 1 ст. 258, 259, 263 265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, - задовольнити.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця місто Ржищів, громадянина України, паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий 25 січня 2008 року Ржищівським МВМ ГУ МВС України в Київській області, РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженки с. Стайки Кагарлицького району Київської області, громадянки України, паспорт громадянки України № НОМЕР_3 , виданий 01.10.2020 органом 3231, РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , на утримання неповнолітніх дітей:

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки село Стайки Кагарлицького району Київської області, свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 , видане 26 грудня 2011 року виконавчим комітетом Стайківської сільської ради Кагарлицького району Київської області;

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженки місто Кагарлик Київської області, свідоцтво про народження серії НОМЕР_6 , виданий 29 січня 2019 року Кагарлицьким районним відділом державної реєстрації актіфв цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, -

- щомісячно, в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви, - з 08.12.2021 року, до повноліття найстаршої дитини, - ОСОБА_3 , до 18 грудня 2029 року, а з 18 грудня 2029 року аліменти стягувати в порядку, який передбачено ч. 3 ст. 183 СК України.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку на підставі ч. 1 ст. 352 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно ч. 1 ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Згідно п. 15.5) Перехідних Положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються на надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з моменту проголошення до Київського Апеляційного суду через Кагарлицький районний суд Київської області, а учасниками процесу, які не були присутні під час проголошення рішення, - протягом тридцяти днів з моменту отримання копії рішення.

Суддя: Закаблук О.В.