МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 490/789/17
Провадження №22-ц/812/1019/22
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Калашник А.О.,

за участю відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору та стягнення платежів по кредиту, -

В С Т А Н О В И В :

В січні 2017 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 40889,08 грн.

Позов обґрунтовано тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 09 лютого 2016 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 31648,88 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з погашенням заборгованості починаючи з "1" по "25" число кожного місяця шляхом надання банку грошових коштів (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом.

Відповідач підтвердив підписом у заяві свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір.

При укладенні Кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Відповідно до п. 1.1.3.2.11. Умов і правил Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб, за кредитами в яких клієнт є поручителем, а також будь-якої іншої заборгованості, яка виникла у клієнта.

Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав.

Відповідно до ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 ЦК Україні наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 18.12.2016 року має заборгованість 40889,08 грн, яка складається з наступного: 29446,60 грн - заборгованість за кредитом; 3437,08 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5880,45 грн - заборгованість за пенею та комісією; 2124,95 грн - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди.

Посилаючись на викладене, просив суд задовольнити позов.

26 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір від 09.02.2016, укладений між ним та АТ КБ «Приватбанк», і стягнути платежі за кредитом в сумі 4047 грн та судовий збір в сумі 640 грн.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що 02 грудня 2016 року між ним та ПАТ АК «Приватбанк» була укладена генеральна угода б/н ( кредитний договір), на підставі якого відповідач зобов`язався надати позивачу на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 31648,88 грн, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно умов цього договору банк зобов`язувався надати кредит у розмірі встановленому в договорі, а він мав його прийняти та за нього своєчасно розрахуватись.

Однак коштів, які повинен був надати банк, він не отримував, вони на його рахунок не перераховувались, ці кошти банк списав з нього на свою користь для погашення заборгованості по іншому кредитному договору, а саме договору, який був укладений в 2007 році і по якому він отримав 11500 грн, однак в зв`язку з важкими сімейними обставинами не зміг своєчасно розрахуватись, а тому неодноразово звертався до банку з пропозицією надати йому розстрочку по цьому кредитному договору.

Користуючись правовою недосвідченістю ОСОБА_1 , банк запропонував йому укласти нову вищевказану Генеральну Угоду (кредитний договір), та роз`яснив, що це нібито і є договір розстрочки. Він неодноразово попереджав банк, що може платити за умовами нового договору лише в межах своїх доходів і доходів своєї сім`ї, а саме лише в межах частки розміру своєї пенсії, так як за її рахунок потрібно оплачувати ще витрати на комунальні послуги, та на особисте проживання. Таким чином відповідач був завчасно повідомлений про його фінансовий стан та фактично знав, що коштів на сплату боргу по оскарженій угоді у нього не має.

Крім того, вказує, що не був належним чином ознайомленим з розрахунком заборгованості по кредиту, а тому не розумів умов цієї угоди і не міг оцінити всі ризики, які виникають.

За час після укладання оскарженої угоди на протязі п`яти місяців ним було сплачено відповідачу 4047,00 гривень. Однак в зв`язку з вищевказаними обставинами та зростанням цін на комунальні послуги і продукти харчування, він не зміг більше виплачувати заборгованість по угоді.

Таким чином на думку ОСОБА_1 , банк свідомо не надав йому розстрочку по погашенню заборгованості за договором від 2007 року, та ввів його в оману щодо істотних умов оскарженої угоди, встановленого розміру відсотків та сукупної вартості кредиту. Такі умови договору є дискримінаційними (такими, що суперечать принципу добросовісності та мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків на позичальника), що значно погіршує становище відповідача, як споживача порівняно з позивачем (надавачем фінансових послуг). Це дає право відповідачу відповідно до ч.2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" вимагати визнати в цілому кредитний договір недійсним.

Отже, підставами, через які кредитний договір слід визнати недійсним, є невиконання всупереч Закону України "Про захист прав споживачів" та Постанови НБУ "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.05.2007р., переддоговірної роботи з позичальником.

Всупереч п. 2. ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" йому перед укладенням договору про надання споживчого кредиту банком майже в повному обсязі не була надана інформація, передбачена даною нормою права, тобто в порушення вказаних норм банком не надана інформація про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту.

Частиною 2 п. 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів": у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Проте, детальний розпис загальної вартості кредиту відсутній. На неодноразові заяви надати детальний розрахунок погашення платежів по кредиту відповідач не отримав належної і зрозумілої відповіді.

На думку ОСОБА_1 у даному договорі відсутня істотна умова договору - його реальна ціна (ст. 632 ЦК України). Вказана у п.2.1 сума кредиту - 13701,37 гривень не відповідає його умовам, так як згідно умов договору, в ньому вказана сума боргу за договором №1, який до угоди не долучений, спростовується математичними розрахунками і вводить в оману відповідача щодо вартості кредиту і його основних умов. Як вже вказано вище - шляхом математичних розрахунків орієнтовна сукупна вартість кредиту становить більше 18000 тис. гривень, але ця сума в договорі відсутня, як і будь - які посилання на неї.

Згідно ч. 2 п. 2. ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів" підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Згідно п. 1. ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

В даному випадку має місце обман банком споживача, щодо розміру щомісячного платежу, розміру відсоткової ставки та щодо сукупної вартості кредиту взагалі.

Умисел на думку відповідача в тому, що позивач приховав від споживача реальну вартість кредиту, відсоткову ставку з метою отримання додаткового прибутку за кредитним договором, шляхом визначення щомісячного платежу, який не відповідає відсотковій ставці, визначеній за договором. Якби відповідач в момент підписання договору міг це знати, то не підписав би договір.

Відсутність графіку погашення процентів - це також підстава, в силу п.2 абз. 2 ч. 4 ЗУ "Про захист прав споживачів" та постанови №168 НБУ, для визнання кредитного договору недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Недодержання вказаного положення, а також пп. 2,3,5,6 ст. 203 ЦК України є підставою для недійсності правочину (ст.215 ЦК України). В даному випадку подальше виконання кредитного договору є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у ст. 3 ЦК України - принципу справедливості. Умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача кредитних послуг. Несправедливими є умови кредитного договору в частині погашення кредиту по іншому договору надання фактично нового кредиту, що є способом зловживання правом, коли всі ризики банк, як суб`єкт підприємницької (господарської) діяльності, перекладає виключно на позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням ч. 3 ст. 13 ЦК України.

Посилаючись на статті 215, 216, 230, 236 ЦК України просив визнати недійсним кредитний договір від 09.02.2016 грудня б/н, укладений між позивачем та відповідачем та повернути відповідачу суму, яка складається з сукупної вартості сплачених платежів по тілу кредиту та відсотках в сумі 4047 гривень.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2022 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором, укладеним 09.02.2016 року, у розмірі 29446,60 грн за тілом кредиту.В іншій частині позову - відмовлено. Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1152,16 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору та стягнення платежів - відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в в частині відмовлених позовних вимог за первісним позовом банку та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити, а в іншій частині рішення залишити без змін.

В апеляційній скарзі зазначає, що АТ КБ "ПриватБанк" не погоджується з висновками суду, що надані Банком витяги з Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів не можуть бути складовою частиною кредитного договору, оскільки не містять підпису відповідача за первісним позовом, що стало підставою для відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків, пені та штрафу за первісним позовом банку, оскільки заборгованість відповідача виникла саме з Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, в якій чітко зазначені умови кредитування, в тому числі щодо сплати процентів та штрафів.

Позивачем надана до суду копія Генеральної угоди, підписаної відповідачем за первісним позовом, у пункті 2.1 якої сторони погодили, що банк надає позичальнику строковий кредит в сумі 31648,88 грн на строк 36 місяців з 09.02.2016 по 28.02.2019 шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 31648,88 грн в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів в розмірі 1,5% на місяць (що дорівнює 18% на рік) на суму залишку заборгованості по кредиту у вказаних в Заяві, Умовах та правилах строки.

Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти в сумі 1148,22 грн для погашення заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості по кредиту, процентів, а також інших витрат згідно з Умовами та Правилами.

Згідно з п.2.2 Генеральної угоди, при порушенні Позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в даній Генеральній угоді, Умовах та Правилах, більше ніж на 31 день, по зобов`язанням, строк яких не наступив, сторони погодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 2124,94 грн.

Проаналізувавши положення ч. 1, 2 ст. 207, ч. 2. ст. 639, ч. 1 ст. 638 ЦК України, апелянт зазначає, що сторони в Генеральній угоді погодили істотні умови договору, а саме: суму кредиту - 31648,88 грн; розмір процентів за користування кредитом (1,5% на місяць, що дорівнює 18% на рік); строк кредитування (36 місяців); відповідальність за порушення зобов`язань (сплата штрафу згідно з п.2.2 Договору в розмірі 2124,94 грн та сплата пені відповідно до п.2.8 Договору); порядок та строки погашення заборгованості, розмір щомісячного платежу та ін.

Отже, на думку апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо непогодження із відповідачем за первісним позовом умов кредитування щодо сплати відсотків, штрафу та пені, адже з копії Генеральної угоди чітко вбачається, що такі умови сторонами погоджені, що підтверджується, зокрема, підписом відповідача за первісним позовом.

Факт отримання відповідачем за первісним позовом кредитних коштів за умовами генеральної угоди чітко вбачається із копії Генеральної угоди та розрахунку заборгованості, а також виписки, що наявна в матеріалах справи.

Таким чином, відповідач за первісним позовом отримав кредитні кошти на підставі укладеної Генеральної угоди, а тому зобов`язаний не лише їх повернути, а й сплатити проценти за користування ними та неустойку у зв`язку з порушенням взятих на себе зобов`язань.

Підписавши Генеральну угоду, відповідач за первісним позовом особистим підписом підтвердив, що він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами, а також отримав повну інформацію про умови кредитування.

Відповідно до п.2.8. Генеральної угоди, при порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказано в Умовах та Правилах, за кожен день прострочення.

Вважає, що суд приймаючи рішення повинен був керуватися ч. 1 ст. 634 ЦК України, висновком Верховного суду, викладеним у постанові від 08 липня 2019 року в справі №923/760/18, що твердження місцевого суду про те, що укладений між позивачем та відповідачем договір не містить підписів відповідача (позичальника) під Умовами та правилами надання банківських послуг - є нікчемними і безпідставними, оскільки такий договір є договором приєднання і жодного підпису відповідача під публічно розміщеними Умовами та правилами - закон не вимагає.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2019 року по справі №642/5533/15-ц, а також в постанові від 19 вересня 2019 року у справі №127/7543/17.

Апелянт зазначає, що в даному випадку відповідач за первісним позовом, підписавши Генеральну угоду, користуючись кредитними коштами, висловив свою згоду з формою договору та його умовами, у тому числі щодо відповідальності за порушення зобов`язань за договором та сплати пені.

Таким чином, відсутність підпису боржника на відповідних умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, так як суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.

Крім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції грубо порушено норми процесуального права при вирішенні справи. Не маючи жодних належних та допустимих доказів проти вимог позивача, місцевий суд, замість посилань на факти, в обґрунтування оскарженого рішення послався на судову практику Верховного суду, яка не є і не може бути доказовою базою по справі.

Також апелянт звертає увагу на безпідставність посилань місцевого суду у оскарженому рішенні на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17, який не може бути взятий до уваги у даній справі, оскільки вказана позиція висловлена в конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб, а в підписаних відповідачем документах такі умови не містилися.

У даній справі навпаки - Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості підписана відповідачем за первісним позовом, що свідчить про те, що він добровільно, відповідно до власного волевиявлення уклав вказаний договір на вказаних в ньому умовах, у тому числі щодо сплати процентів, штрафу та пені.

Однак суд першої інстанції відмовив у задоволенні частини позовних вимог, безпідставно посилаючись на висновки Великої Палати, не дослідивши належним чином наявні у справі докази, що призвело не лише до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, а й до протиправного звільнення відповідача за первісним позовом від відповідальності за укладеним договором.

Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач за первісним позовом його не повернув, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту та штрафу за порушення зобов`язання.

З матеріалів справи не вбачається відсутності заборгованості в частині процентів та неустойки, та відповідно, і виконання умов договору належним чином. Однак суд першої інстанції відмовив у стягненні з відповідача за первісним позовом процентів та неустойки, безпідставно звільнивши його від відповідальності за укладеним договором.

Отже, суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і, відповідно до ст. 376 ЦПК України, є підставою для скасування рішення повністю або частково.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 не визнав доводи апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник позивача до судового засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 09.02.2016 року ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 31648,88 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, яку зобов`язувався здійснювати з 1 по 25 число кожного місяця.

Крім того, ОСОБА_1 07.03.2012 підписав анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», у якій зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами є договором між ним та АТ КБ «Приватбанк» про надання банківських послуг. Також відповідач ознайомився та погодився із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банка, які були надані йому для ознайомлення йому у письмовій формі. Відповідач зобов`язувався виконувати Умови та правила надання банківських послуг, які розміщені на офіційному веб-сайті ПриватБанку, а також регулярно знайомитися з їх змінами на сайті ПриватБанку.

На підставі цієї анкети-заяви АТ КБ «Приватбанк» видав ОСОБА_1 карту. Відповідно до розрахунку заборгованості та виписки з рахунку, наявних у матеріалах справи, відповідач починаючи з 19.12.2012 року до 25.12.2017 року активно користувався кредитними коштами, здійснюючи операції щодо зняття кредитних коштів та погашення кредитної заборгованості остання операція здійснена 25.12.2017 року.

Проаналізувавши дані обставини, а також положення статей 626, 628, ч.1,2 ст. 633, ч.1 ст. 634, ч.1 ст. 638, ч.2 ст. 639 ЦК , ч.1 ст. 1054, ст. 1055 України, суд дійшов висновку, що між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем було укладено договір про надання банківських послуг, відповідно до якого відповідачу видано кредитну картку з кредитним лімітом.

Також судом встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» виконав умови цього договору та надав відповідачу у користування кредитні кошти, а відповідач, отримавши у користування ці кошти, не виконав своїх зобов`язань щодо їх повернення, внаслідок чого утворилася заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 29446,60 грн.

Враховуючи зазначене суд дійшов висновку про необхідність стягнення суми з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» прострочене тіло кредиту у розмірі 29446,60 грн.

Щодо вирішення вимог про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками, суд виходив з того, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», яка підписана відповідачем, не містить інформації щодо погодженого розміру відсотків, які застосовується у разі невиконання чи неналежного виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором.

Пам`ятка клієнта, Умови та Правила надання банківських послуг, які передбачали сплату процентів не містять підпису відповідача, а отже, позивачем не доведено, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, погодився на приєднання до цих Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, ознайомившись з ними.

Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач розумів саме ці умови та погодився з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, саме у зазначених у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Тому у цій справі не можна вважати Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Умови та правила надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», розміщені на сайті: www.privatbank.ua, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

За такого суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими відсотками у розмірі 3437,08 грн, за пенею та комісією у розмірі 5880,45 грн та штрафу відповідно до п.2.2 Генеральної угоди у розмірі2124,95 грн, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Такі висновки узгоджуються з позицією Великої Плати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. З відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 29446,60 грн. В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору та стягнення платежів, суд дійшов висновку, що в їх задоволенні слід відмовити оскільки, як вбачається з Анкети- Заяви від 07.03.2012 року та Генеральної угоди від 09.02.2016 року, наданих АТ КБ «Приватбанк», а також детального розрахунку заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_1 тривалий час з дати укладення договору здійснював погашення кредиту та процентів, а отже, дії відповідача свідчать про згоду з умовами кредитування.

За результатами дослідження письмових доказів, які наявні в матеріалах справи, судом першої інстанції було встановлено, що спірний договір, а саме генеральна угода від 09.02.2016 року підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, був обізнаний про всі його умови, з якими погодився, що засвідчив власноручним підписом.

Згідно до правового висновку ВСУ викладеного в постанові від 02.12.2015р. у справі № 6-1341цс15 «Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору».

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Відповідна правова позиція викладені ВСУ в постанові від 23.12.2015р. у справі № 6-845цс15.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволення, оскільки оспорюваний кредитний договір в цілому не суперечить ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 203 ЦК України.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, а також стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 29446,60грн. ніким із учасників процесу в установленому законом порядку не оскаржене. Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Тому рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, а також стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 29446,60грн. апеляційним судом не переглядається взагалі.

Переглядаючи рішення в оскаржуваній частині, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками, пені та штрафу.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Тарифи Банку, Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на банківському сайті https://privatbank.ua/rules/ як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи як анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, так і Генеральну угоду від 09.02.2016р., а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Тому суд правильно дійшов висновку, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування.

Разом з тим суд хоча і послався на наявність в матеріалах справи підписаної відповідачем Генеральної угоди від 09 лютого 2016 року, проте не дав належної правової оцінки всім істотним умовам цього договору.

Так, зазначена Генеральна угода укладена між сторонами з метою створення сприятливих умов для виконання зобов`язань за кредитним договором № SAMDN8655 від 23.09.2013р. (далі Договір1), в п. 1 якої зазначено про реструктуризацію заборгованості за Договором1 шляхом зменшення заборгованості за процентами на 1915,87грн., комісії на 59,73грн., штрафу на 1049,35грн. та визначення заборгованості за Договором1 з дати підписання Генеральної угоди у розмірі 33426,44грн.

Крім того, у пункті 2.1 Генеральної угоди сторони погодили, що банк надає позичальнику строковий кредит в сумі 31648,88 грн на строк 36 місяців з 09.02.2016 по 28.02.2019 шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 31648,88 грн в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів в розмірі 1,5% на місяць (що дорівнює 18% на рік) на суму залишку заборгованості по кредиту у вказаних в Заяві, Умовах та правилах строки.

Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти в сумі 1148,22 грн для погашення заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості по кредиту, процентів, а також інших витрат згідно з Умовами та Правилами.

Згідно з п.2.2 Генеральної угоди, при порушенні Позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в даній Генеральній угоді, Умовах та Правилах, більше ніж на 31 день, по зобов`язанням, строк яких не наступив, сторони погодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 2124,94 грн.

Враховуючи викладене, суд у порушення вимог ст. 81 ЦПК України з урахуванням повноважень суду не врахував те, що оскільки сторонами було погоджено, зокрема процентну ставку та штраф за порушення зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, то суду слід було визначити й стягнути таку заборгованість відповідно до положень закону та підписаної відповідачем Генеральної угоди.

Підписавши вказану Генеральну угоду, відповідач відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодився на такі умови кредитного договору та взяв на себе відповідні зобов`язання.

Крім того, з виписки руху коштів за рахунком (а. с. 46) вбачається, що відповідач отримав та використовував кредитні кошти після підписання Генеральної угоди, вносив кошти на погашення заборгованості, далі неодноразово порушувала умови договору, бо не сплачувала обов`язкові платежі у встановлені строки, що і стало підставою для звернення до суду.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

З огляду на викладене, суд належним чином не дослідив надані банком докази видачі відповідачу кредиту, користування ним кредитними коштами, що доведено відповідними розрахунками, не врахував, що зазначені докази відповідачем не спростовано, що є його, а не суду, процесуальним обов`язком.

За такого рішення суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів та штрафу підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

При цьому колегія суддів виходить з того, що 07.03.2012р. ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 07.03.2012 року. Після цього клієнт не повинен підписувати окрему анкету-заяву для отримання можливості скористатися будь-якою послугою. ОСОБА_1 скористався послугою кредитування його карткового рахунку договір № SAMDN8655, заборгованість за яким складала 38823,49грн.

09 лютого 2016 року з метою створення сприятливих умов для виконання зобов`язань за кредитним договором № SAMDN8655 від 23.09.2013р. між сторонами була укладена Генеральна угода, якою заборгованість за договором № SAMDN8655 була зменшена, в результаті чого ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 31648,88грн., сторони погодили сплату процентів в розмірі 1,5% на місяць (що дорівнює 18% на рік) на суму залишку заборгованості по кредиту та штрафу у розмірі 2124,94грн в наступний день за днем повернення кредиту за договором № SAMDN8655.

Вказані докази свідчить про досягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору, як того вимагають положення статті 638 ЦК України.

Отже, матеріали справи свідчать про наявність між сторонами кредитних правовідносин на підставі Генеральної угоди від 09.02.2016р. у вигляді відновлювальної кредитної лінії з встановленим кредитним лімітом на платіжну карту, який був укладений сторонами шляхом підписання відповідачем анкети-заяви та Генеральної угоди.

Для здійснення операцій з отримання та повернення кредиту відповідач на підставі названого договору отримав картку.

Згідно виписки про рух коштів за рахунком, відповідач погашав кредит після підписання Генеральної угоди.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо доведеності факту погодження сплати процентів за користування кредитними коштами та штрафу за несвоєчасне погашення кредиту.

Оскільки відповідач уклав кредитний договір з позивачем та отримав кредитні кошти від банку, він зобов`язаний повернути їх та сплатити проценти за користування кредитними коштами.

У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором у відповідача станом на 18.12.2016 року має заборгованість 40889,08 грн, яка складається з наступного: 29446,60 грн - заборгованість за кредитом; 3437,08 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5880,45 грн - заборгованість за пенею та комісією; 2124,95 грн - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди.

Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, крім заборгованості за пенею та комісією, відповідає умовам, передбаченим в Генеральній угоді, що підписана відповідачем, а також сумам, отриманим відповідачем та відображеним в виписці про рух коштів по рахунку.

При цьому колегія суддів враховує те, що виписка по рахунку згідно Переліку типових документів, затверджених наказом МЮ України №578/5 від 12.04.2012р., має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі.

Крім того, слід врахувати, що у постанові НБУ № 705 від 05.11.2014р. «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» також зазначено, що документи за операціями з використанням електронних платежів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань.

За такого враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також умови кредитування, викладені в Генеральній угоді, наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного кредиту, яка складається з заборгованість за тілом кредиту; заборгованість за відсотками; та штрафу у розмірі 2124,95грн.

З урахуванням викладеного суд, стягнувши заборгованість за тілом кредиту у розмірі 29446,60 грн, помилково відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами у розмірі 3437,08 грн та штрафу відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди у розмірі 2124,95 грн, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення зазначених позовних вимог.

Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості за пенею та комісією у розмірі 5880,45 грн, то суд правомірно відмовив у її стягненні, так як в п. 2.8 Генеральної угоди зазначено, що при порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказано в Умовах та Правилах, за кожен день прострочення.

Проте, як зазначалося раніше, Умови та Правила не підписані відповідачем, а тому не є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати пені та комісії за порушення зобов`язань з погашення кредиту.

За такого, суд правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за комісією та пенею у розмірі 5880,45 грн.

При прийнятті рішення у справі колегія суддів враховує також правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у справі № 342/180/17 (постанова від 03 липня 2019 року).

Отже, позивачем доведено, а відповідачем не спростовано наявність підстав для стягнення передбачених договором процентів у розмірі 3437,08 грн та штрафу відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди у розмірі 2124,95 грн.

Інші доводи апеляційної скарги, крім тих, з якими погодилася колегія суддів, виходячи з конкретних обставин по справі, не є підставою для задоволення апеляційної скарги та позову в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а також враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення процентів та штрафу за користування кредитом підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення. В той же час підстав для скасування рішення в цілому в оскаржуваній частині відсутні, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2022 року в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами та штрафу скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором, укладеним 09.02.2016 року, за процентами у сумі 3437 грн. 08 коп. та штраф у розмірі 2124 грн. 95 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 15 грудня 2022 року.