Ухвала

Іменем України

28 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 588/22/22

провадження № 61-12671ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк»,

треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, державний виконавець Тростянецького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. С уми) Конєв Олександр Миколайович,

розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 23 червня 2022 року у складі судді Огієнка О. О. та постанову Сумського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Собини О. І., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М., державний виконавець Тростянецького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Конєв О. М., в якому просив визнати поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку для звернення до суду з даним позовом; визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М., вчинений 11 липня 2017 року та зареєстрований у реєстрі за № 6492, про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 142 610,19 грн таким, що не підлягає виконанню; стягнути із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 1 488,60 грн та понесені витрати на отримання професійної правничої допомоги.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 23 червня 2022 року позов задоволено. Визнано поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку для звернення до суду з даним позовом. Визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М., вчинений 11 липня 2017 року та зареєстрований у реєстрі за № 6492, про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 142 610,19 грн таким, що не підлягає виконанню. Стягнуто із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 кошти на відшкодування судових витрат по оплаті судового збору в розмірі 1 488,60 грн, а також на відшкодування витрат на отримання професійної правничої допомоги у розмірі 12 000,00 грн.

АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило в апеляційному порядку рішення в частині стягнення судових витрат на правничу допомогу в розмірі 12 000,00 грн, просило ухвалити в цій частині нове рішення, яким у стягненні з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 понесених витрат на правничу допомогу відмовити.

Постановою Сумського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 23 червня 2022 року в оскаржуваній частині залишено без змін.

АТ КБ «ПриватБанк» 12 грудня 2022 року через засоби поштового зв`язку звернулось із касаційною скаргою на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 23 червня 2022 року та постанову Сумського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн та зменшити стягувану суму до 4 000,00 грн.

Касаційну скаргу заявник обґрунтовує тим, що розмір стягнутих витрат на правову допомогу є необґрунтовано завищеним, що суперечить принципам розумності, справедливості та пропорційності. Також, звертає увагу, що позивачем не надано доказів на підтвердження обсягу наданих послуг адвоката, зокрема детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, підписаного акту виконаних робіт.

Крім того, вважає, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів сторін, фактичні обставини справи, не дослідив зібрані у матеріалах справи докази та застосував норму права без урахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц, від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18, від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20, від 19 листопада 2020 року у справі № 734/2313/17; постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не оскаржується, а тому відповідно до приписів частини першої статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядається.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша, друга статті 133 ЦПК України).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною першою статті 81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Як убачається з оскаржуваних судових рішень, інтереси позивача ОСОБА_1 в суді першої інстанції представляв адвокат Сумцов Є. С.

Разом з першою заявою по суті спору, а саме в позовній заяві відповідно до приписів частини першої статті 134 ЦПК України подано попередній орієнтовний розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу, які позивач очікував понести у зв`язку з розглядом справи, на суму 12 000,00 грн.

У відзиві на позовну заяву представник АТ КБ «ПриватБанк» виклав свої заперечення щодо вимог позивача про відшкодування витрат на оплату правничої допомоги. Зокрема, справа з вимогами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню відноситься до справ незначної складності, а обсяг матеріалів справи є незначним. Крім того, стороною позивача не надано доказів про витрачений час на відповідні види робіт, що ставить під сумнів, чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору. Відповідач вважав, що адвокатом завищено час роботи на складання заяви про забезпечення позову, складання запитів, на аналіз чинного законодавства та вивчення судової практики, а також на складання позовної заяви. Тому вважав вимоги позивача про стягнення таких витрат не підлягають задоволенню.

В подальшому представником позивача - адвокатом Сумцовим Є. С. подано суду першої інстанції заяву про розподіл судових витрат, у тому числі, витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн, до якої на підтвердження розміру понесених судових витрат долучив: договір про надання правової допомоги від 31 грудня 2021 року; додаток № 1 до договору про надання правової допомоги від 31 грудня 2021 року, відповідно до пункту 2 якого за виконання доручення, передбаченого договором про надання правової допомоги від 31 грудня 2021 року клієнт зобов`язується сплатити адвокату кошти (гонорар) в загальній сумі 12 000,00 грн, розрахунок якої разом з обсягом наданої правової допомоги викладається в акті приймання-передачі наданих послуг; акт приймання-передачі наданих послуг від 23 червня 2022 року № 1, квитанцію від 18 червня 2022 року про перерахування позивачем адвокату Сумцову Є. С. коштів за надання правової допомоги в розмірі 12 000,00 грн.

Доводи заявника про те, що суд першої інстанції встановив розмір витрат на правову допомогу без належних доказів на їх підтвердження, Суд оцінює критично, оскільки такі спростовуються змістом оскаржуваних рішень.

Задовольняючи заяву відповідача про відшкодування витрат на правову допомогу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що понесені відповідачем витрати підтверджені належними і допустимими доказами, відповідають критеріям розумності, співмірності та ґрунтуються на вимогах закону.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, надану адвокатом Сумцовим Є. С. в суді першої інстанції, у розмірі 12 000,00 грн.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків судів попередніх інстанцій, натомість зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою доказам на підтвердження витрат на правову допомогу, проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та здійснювати переоцінку доказів.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц, від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18, від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20, від 19 листопада 2020 року у справі № 734/2313/17; постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 є безпідставними, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій враховано реальність та необхідність понесених стороною позивача витрат на правничу допомогу.

Отже, перевіривши зміст касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суди розглянули справу відповідно до такого висновку.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадженняу справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, державний виконавець Тростянецького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Конєв Олександр Миколайович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 23 червня 2022 року та постанову Сумського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак