Номер провадження: 22-ц/813/6782/22
Справа № 947/3900/22
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Зеніної М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2022 року про забезпечення позову по цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Адамець Оксана Іванівна, Департамент архітектури та містобудування Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, звільнення зайнятої земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року Одеська міська рада звернулася до суду з вищевказаним позовом та з метою його забезпечення просила заборонити органам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам вчиняти реєстраційні дії, в тому числі будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією прав та обтяжень на об`єкт загальною площею 34,5 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:101 та накласти арешт на вказаний об`єкт.

В обґрунтування заяви позивач зазначав, що рішенням Київського районного суду м.Одеси від 23.06.2005 року за ОСОБА_3 визнано право власності на торговий павільйон за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 34,5 кв.м. Рішення мотивовано тим, що листом від 20.11.1997 року Київська районна адміністрація ВК ОМР надала згоду на встановлення торгового павільйону для реалізації парфумово-косметичної продукції приватному підприємцеві ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 з обов`язковим благоустроєм прилеглої території та облаштуванням місця відпочинку для літніх жителів даного мікрорайону. ОСОБА_3 отримала проект будівництва торгового павільйону, дозвіл інспекції Держархбудконтролю на виконання будівельних робіт від 05.11.1998 року № 150, та акт від 10.03.1999 року про готовність павільйону по АДРЕСА_2 до введення в експлуатацію. З 1999 року ОСОБА_3 працює в торговому павільйоні, загальна площа якого становить 34,5 кв.м., прилегла територія якого облаштована пішохідними доріжками, тротуарною плиткою, клумбами, садовими лавками. Крім того, ОСОБА_3 надала до суду технічний висновок ПП «Алекс» складений у 2005 році про можливість подальшої експлуатації торгового павільйону по АДРЕСА_2 , що на думку суду підтверджує відповідність торгового павільйону будівельним, пожежним та санітарним нормам, а також його задовільний технічний стан. Вказане стало підставою визнання за ОСОБА_3 права власності на торговий павільйон за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 34,5 кв.м.

Вподальшому, як зазначає заявник, 03.02.2007 року ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар торговельний павільйон за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 34,5 кв.м.

На підставі вказаного договору дарування та висновку ТОВ «Експерт Партнер» від 27.06.2017 року, державним реєстратором Буран А.В. зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на торговий павільйон, як на нежитлову будівлю за вказаною адресою.

Вподальшому, на підставі договорів купівлі-продажу від 25.04.2018 року ОСОБА_2 відчужив спірне майно ОСОБА_1 .

ОМР вказує, що спірна земельна ділянка є комунальною власністю та у користування, оренду чи власність нікому не передавалась. Розміщений на ній торговий павільйон, за своїм призначенням та технічними характеристиками, є тимчасовою спорудою, яка до будівель не належить і не є нерухомістю, а тому переведення торгового павільйону, як тимчасової споруди, в нежитлове приміщення, яке є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, є грубим порушенням законодавства.

Оскільки ОСОБА_2 не набував права власності у встановленому законом порядку на «нежитлове приміщення», то відповідно і права на його відчуження не мав.

Разом з тим, заявник зазначає, що крім торгового павільйону, загальною площею 35 кв.м. ОСОБА_1 захоплено ще частину земельної ділянки біля нього, яка огорожена металевим парканом з профнастилу, орієнтованою площею 35 кв.м.. Таким чином ОСОБА_1 самовільно захоплено 70 кв.м. земельної ділянки на якій здійснюються роботи з реконструкції спірного об`єкту.

Оскільки у позивача існують об`єктивні побоювання, що до закінчення розгляду справи, ОСОБА_1 може змінювати технічні характеристики спірного об`єкту, здійснити його виділ, поділ або відчужити його, ОМР просила у порядку забезпечення позову накласти арешт на спірний об`єкт та заборонити вчинення реєстраційних дій відносно даного об`єкту.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2022 року заяву ОМР про забезпечення позову задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову, шляхом заборони суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно нерухомого майна, (нежитлова будівля), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею, 34,5 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), яке належить на праві власності ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ).

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2022 року скасувати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, сторони в судове засідання, призначене на 06.12.2022 року на 15.00 годину не з`явилися, причини неявки не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи чи про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не подавали.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1-2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 п.2 ст.150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Відповідно до роз`яснень п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів.

Так, під час вирішення питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Як встановлено матеріалами справи, предметом спору/звернення позивача до суду є самовільне захоплення відповідачами земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить територіальній громаді ОМР та відноситься до земель комунальної власності. Так, позовна заява обгрунтована тим, що ОСОБА_3 , без відповідного дозволу встановила на належній позивачу земельній ділянці торговий павільйон для реалізації парфумово-косметичної продукції. Вподальшому вказаний торговий павільйон подарувала за договором дарування ОСОБА_2 , який на підставі висновку ТОВ «Експерт Партнер» від 27.06.2017 року зареєстрував за собою право власності на торговий павільйон, як на нежитлову будівлю та 25.04.2018 року відчужив цей об`єкт ОСОБА_1 . В свою чергу ОСОБА_1 захопила ще частину земельної ділянки біля торгового павільйону, встановила паркан та здійснює роботи з реконструкції даного об`єкту.

Однак, торговий павільйон, як зазначає позивач, це тимчасова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. При цьому торговий павільйон до будівель не належить, не є нерухомістю/нежитловим приміщенням, і не може бути самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Оскільки ОСОБА_2 не набував права власності у встановленому законом порядку на «нежитлове приміщення», то і права на його відчуження не мав, а відтак укладені між ним та ОСОБА_1 договори купівлі-продажу мають бути визнані недійсними, а самовільно зайнята земельна ділянка приведена до первісного стану.

За таких обставин, оскільки предметом спору є самовільно захоплена земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 ,на якій встановлений торговий павільйон зі статусом «нежитлового приміщення», яке за своїм правовим значенням є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин і може бути подароване, поділене, відчужене, тощо, суд дійшов до правильного висновку про вжиття заходів забезпечення позову, шляхом заборони суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам вчиняти реєстраційні дії щодо спірного майна.

Застосовані судом заходи забезпечення позову повністю співмірні із заявленими позовними вимогами, кореспондуються з викладеними підставами позову і відповідають тим діям, які відповідач може вчинити.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано жодного доказу, що дії ОСОБА_1 спрямовані на відчуження спірного об`єкту та на ухилення від виконання рішення суду, є неспроможніми, оскільки підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

ОМР зазначала, що ОСОБА_1 здійснює роботи з реконструкції спірного об`єкту, що не виключає ризик того, що вона може змінити технічні характеристики спірного об`єкту, здійснити його поділ, виділ тощо, або відчужити, і тоді захист інтересів позивача буде неефективним, оскільки останній буде змушений постійно уточнювати позовні вимоги, змінювати предмет позову, підстави позову, суб`єктний склад або взагалі звертатися з новим позовом до суду.

З метою охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, суд і вжив заходи забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги, що наклавши заборону на вчинення реєстраційних дій відносно спірного майна, суд таким чином обмежив права ОСОБА_1 та позбавив її права власності є безпідставними, оскільки забезпечення позову шляхом заборони реєстраторам вчиняти реєстраційні дії відносно спірного об`єкту не позбавляє ОСОБА_1 володіти та користуватися цим майном, а лише унеможливлює відчуження цього майна на користь інших осіб, або обтяження цього майна або вчинення інших дій пов`язаних зі зміною, припинення речових прав на спірне майно.

Доводи апеляційної скарги, що заява позивача про забезпечення позову не містить обґрунтувань необхідності у застосуванні заявлених заходів забезпечення позову є безпідставними, оскільки заява позивача є обґрунтованою та мотивованою і її зміст містить аргументовані підстави для вжиття заходів забезпечення позову у заявлений спосіб.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову в частині заборони суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно спірного майна, суд першої інстанції не зазначив жодних обґрунтувань, з якими пов`язував необхідність вжиття застосованих ним заходів забезпечення позову, обмежившись лише цитуванням норм процесуального права, які регулюють порядок забезпечення позову.

За таких обставин, оскільки суд дійшов правильного остаточного висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення позову та правильно визначився зі способом забезпечення, але не обґрунтував підстави, з якими пов`язував необхідність вжиття заходів забезпечення позову, ухвалу районного суду в мотивувальній частині слід змінити та викласти її з урахуванням висновків та обґрунтувань, викладених у редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст.367, 368, 376, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2022 року в мотивувальній частині змінити та викласти її в редакції цієї постанови.

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 27.12.2022 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова