Справа № 185/4922/22
Провадження № 2/185/2627/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 грудня 2022 року м.Павлоград
Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Перекопського М.М.,
з участю секретаря судового засідання Єгоричевої К.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням,
У липні 2022 року до суду надійшла вказана цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Позов обґрунтовано тим, що позивачка є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу вказаної квартири, в якій на момент її купівлі був зареєстрований син продавця, відповідач - ОСОБА_2 . Проте відповідач хоч і зареєстрований у вказаній квартирі, але не проживає в ній, комунальні платежі за квартиру не сплачує, участі в її утриманні не бере, самостійно виписатися з квартири не бажає. Вказане зумовлює порушення прав позивачки як власниці вільно розпоряджатися її майном, зокрема, укласти договір купівлі-продажу вказаної квартири, у зв`язку з чим позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом.
Ухвалою суду від 29 серпня 2022 року провадження у справі відкрито, постановлено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.
Сторони у судове засідання не з`явилися. Позивачка подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзив не подав.
На підставі ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд прийшов наступних висновків.
Судом встановлено, що позивачка є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією відповідного договору купівлі-продажу та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Відповідно довідці про реєстрацію та склад сім`ї №4263 від 05.07.2022 року відповідач зареєстрований у квартирі позивачки за вказаною адресою.
Згідно акту про фактичне проживання/непроживання особи від 07.07.2022 року, відповідач не проживає у квартирі позивачки з 04 серпня 2020 року по теперішній час, проте і досі зареєстрований в ній.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння користування та розпорядження своїм майном.
Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.379,380 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема житло-житловий будинок.
Положення ч.1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном.
Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселився у спірне житло набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач спільно з власником будинку не проживає, спільним побутом не пов`язаний, договорів щодо проживання відповідача у будинку між сторонами не укладалося, домовленостей не було, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.18 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні", зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.
Так, судом також встановлено, що позивачка зверталася із заявою про зняття відповідача із задекларованого/зареєстрованого місця проживання, проте їй було відмовлено на підставі п.3 ч.1 ст.18 Закону України "Про правовий режим надзвичайного стану". Вказане підтверджується копією вказаної заяви та відмови.
Проте визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, необхідно позивачці для безперешкодного користування її нерухомістю.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підставі всього вищевикладеного, враховучюи те, що відповідач без поважних причин не проживає в квартирі тривалий час, беручи до уваги зазначені фактичні обставини справи, зважаючи на те, що позивачці було відмовлено органом реєстрації у здійсненні дії зі знаття з реєстрації відповідача за її заявою, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн.
Керуючись ст.2,12,13,81,89,141,259,263-265,280-283 ЦПК України,суд
Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Сятгнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,40 (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок) грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи. Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: невідомо, адреса проживання: АДРЕСА_2 , адреса фактичного мешкання: АДРЕСА_3 .
Суддя М. М. Перекопський