Справа №760/6108/21 2/760/175/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2022 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Ішуніної Л. М.,

за участю секретаря судового засідання Омельченко Ю. М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи: Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що вона є користувачем квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 на підставі ордеру від 13 березня 1997 року № 14476, яку Розпорядженням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 27 листопада 2018 року № 833 виключено зі складу службових квартир.

Зазначає, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який з січня 2014 року виїхав з вищевказаної квартири, забравши свої речі та майно і проживає за адресою: АДРЕСА_3 . З того моменту як відповідач виїхав з квартири, він не сплачує необхідні платежі по утриманню житла, комунальні послуги та не цікавиться станом житла.

Позивач вказує, що відповідач не проживає на жилій площі більше 7 років без поважних причин, вона самостійно оплачує всі комунальні платежі та необхідні витрати для утримання жилого приміщення, перешкод у користування квартирою для відповідача не було. У березні 2021 року вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_4 ..

Ураховуючи викладене позивач звернулась до суду з указаним позовом.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19 березня 2021 року вищевказану позовну заяву залишено без руху.

На виконання зазначеної ухвали 18 травня 2021 року позивачем надано квитанцію про сплату судового збору.

Ухвалою суду від 19 травня 2021 року у вказаній справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу 15-денний термін для надання відзиву.

23 жовтня 2021 року до суду, засобами поштового зв`язку, надійшов відзив відповідача, в якому останній заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що спірну квартиру він отримав як службову у зв`язку з тим, що працював більше десяти років двірником. У 2018 році він звернувся до Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про виключення вищевказаної квартири із числа службових, що свідчить про те, що відповідачем не втрачався інтерес до спірної квартири. Крім того, вважає її своїм постійним місцем проживання та іншого житла не має.

Також зазначає, що твердження позивача, про те, що він виїхав проживати в с. Плесецьке не відповідають дійсності, оскільки за вказаною позивачем адресою знаходиться будинок, не придатний для проживання. Надані позивачем акти про його не проживання також є неналежними доказами, оскільки складені 02 квітня 2019 року, 17 червня 2019 року, 09 вересня 2019 року та 20 листопада 2019 року, а за змістом у них вказується про не проживання протягом 4 років. Разом з тим, в акті може бути зафіксована відсутність особи, лише станом на дату обстеження в квартири. Водночас, в актах не зазначено коли, в який час доби, особи, які їх підписали обстежували спірну квартиру та встановлювали наявність чи відсутність у ній відповідача.

Крім того, вважає, що його довготривала відсутність у спірній квартирі зумовлена поважними причинами та наявністю перешкод, а саме: неприязні стосунки з позивачем, проживання у квартирі, окрім позивача, двох повнолітніх синів: ОСОБА_6 з родиною (дружина та двоє їх неповнолітніх дітей) та ОСОБА_7 . Тобто відсутність вільної жилої площі для проживання відповідача зі своєю новою дружиною та малолітньою дочкою 2019 року народження, конфліктність стосунків між відповідачем та членами сім`ї, що становило загрозу зростанню та вихованню малолітньої дитини в неспокійній психологічні обстановці.

До того ж, несплата комунальних платежів не може бути достатньою підставою для позбавлення особи житла, враховуючи, що у період не проживання в спірній квартирі відповідач надавав кошти онукам та синам, а також згоден компенсувати позивачу 1/5 частину підтверджених витрат на утримання квартири за період його відсутності.

Також звертає увагу, що до березня 2021 року позивач визнавала за ним право на житло в спірній квартирі, проте коли він почав намагатися мирно вирішити питання користування квартирою та поділу спільного майна подружжя, позивач почала безпідставно звинувачувати відповідача у вчиненні домашнього насильства, викликати поліцію та звертатись до суду з заявами про обрання обмежувального припису відносно нього.

Враховуючи викладене, тривале не проживання в квартирі було зумовлено об`єктивними причинами, а задоволення позову призведе до порушення права позивача на житло в м. Києві, тому просить відмовити в задоволенні позову.

02 листопада 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначила, що відповідач неодноразово. у зв`язку з наявністю спірних питань щодо спільного майна вчиняв сварки та погрожував фізичним насильством щодо неї, погрожував вибити двері у спірній квартира, у зв`язку з чим, вона зверталась до поліції та з відповідачем проводилась профілактично-роз`яснювальна бесіда та рішенням суду від 07 жовтня 2021 року застосовано до останнього обмежувальний припис. Також, відповідач проживає у будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , який належить йому на підставі договору дарування за № 2074 від 22 вересня 2006 року. Відповідно до довідки КП «Керуюча компанія з осблуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» ЖЕК від 27 січня 2021 року № 90 ОСОБА_4 не проживає за місцем реєстрації: АДРЕСА_2 .

Так, ОСОБА_4 , маючи вільний доступ до квартири, має ключі від неї, не сплачує комунальні послуги, не проводить ремонт та взагалі не цікавиться жилим приміщенням, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

10 листопада 2021 року ухвалою суду залучено ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та Солом`янську районну в місті Києві державну адміністрацію в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору у вказаній справі.

21 лютого 2022 року, засобами поштового зв`язку, до суду надійшли пояснення представника третьої особи Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації Федорчук Х. В., в яких було зазначено, що за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано 7 осіб та при ухваленні рішення по суті справи покладається на розсуд суду.

12 жовтня 2022 року через систему «Електронний суд» до суду надійшли додаткові пояснення відповідача, в яких зазначив, що постановою Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року рішення суду першої інстанції щодо застосування до нього обмежувального припису було скасовано. Указаним рішенням встановлено, що між ним та позивачем склалася конфліктна ситуація з приводу спільного поділу майна та ОСОБА_4 відмовляється добровільно знятися з реєстрації.

Крім того, зазначив, що звернення позивача до органів поліції свідчить про наявність конфлікту між колишнім подружжям та не підтверджує факт вчинення ним домашнього насильства, а також позивач категорично заперечує проти вселення в квартиру теперішньої жінки та дитини колишнього чоловіка, та замки на вхідних дверях до квартири були змінені.

Таким чином, відповідач наголошує на тому, що виселився з квартири не з власної волі, а через наявність об`єктивних обставин, оскільки замки в квартирі змінені та колишня дружина категорично заперечує проти його вселення з новою дружиною та з дитиною, тому просить відмовити в задоволенні позову.

02 листопада 2022 року в судовому засіданні третя особа - ОСОБА_5 зазначив, що після смерті баби батько (відповідач) переїхав жити в с. Плесецьке, оплату комунальних послуг здійснює мати (позивач). Також пояснив, що він заперечує проти проживання батька з його теперішньою сім`єю в спірній квартирі, оскільки вона трикімнатна і вільного місця для проживання в ній немає.

Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові та відповіді на відзив, просили позов задовольнити. Також позивач у судовому засіданні зазначила, що нею дійсно були змінені замки на вхідних дверях до квартири після погроз відповідача фізичною розправою та вона заперечує проти проживання колишнього чоловіка з його дружиною та дочкою у квартирі, оскільки вважає це неприйнятним.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях, просила відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши позивача, її представника, представника відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 червня 1987 року. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 05 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано. Рішення набрало законної сили 07 вересня 2021 року.

Квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальною жилою площею - 48 кв. м, яка складається з трьох кімнат, надана відповідачу на підставі ордера від 13 березня 1997 року № 14467 на право зайняття службового жилого приміщення, на склад сім`ї із чотирьох осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 .

Розпорядженням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 27 листопада 2018 року № 833 виключено зі складу службових житлових приміщень комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва» трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Спірна квартира не приватизована.

Згідно відомостей з витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 16 лютого 2022 року у спірній квартирі зареєстровано 7 осіб: ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_4 (відповідач), ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц.

До того ж, у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у жилому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, позивачем на підтвердження факту не проживання відповідача протягом тривалого часу у спірній квартирі були надані акти про не проживання особи від 17 червня 2019 року, 09 вересня 2019 року, 20 листопада 2019 року, підписані сусідами позивача та завірені підписом начальника ЖЕД № 901, в яких зазначено, що ОСОБА_4 не проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , протягом 4 років.

Також позивачем був наданий акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 26 жовтня 2021 року, в якому зазначено, що відповідач фактично не проживає за місцем реєстрації та на підставі якого начальником ЖЕД № 901 ОСОБА_11 було видано довідку, про те, що ОСОБА_4 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , фактично не проживає за місцем реєстрації.

Водночас, в матеріалах справи міститься акт про проживання особи від 28 жовтня 2021 року, в якому вказано, що відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_3 , та копія договору дарування житлового будинку від 22 вересня 2006 року, зареєстрованого за № 2074, з якого вбачається, що ОСОБА_4 прийняв у власність як подарунок вищевказаний будинок.

Крім того, у судовому засіданні на підтвердження доводів позивача були допитані свідки. Зокрема, свідок ОСОБА_12 пояснила, що проживає по сусідству з позивачем, інколи заходить до неї в квартиру, речей відповідача там не бачила. Зазначила, що відповідач з 2014 року проживає в с. Плесецьке, де в нього є будинок, після розлучення між позивачем та відповідачем склалися погані відносини.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні зазначила, що вона проживає з позивачем по сусідству, відповідач не проживає у спірній квартирі з 2014 року, чому він виїхав з квартири та у яких відносинах перебувають між собою сторони сказати не може. Була у квартирі, речей відповідача там не бачила, звернула увагу на велику кількість дитячих речей. Їй відомо, що у відповідача є будинок.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні зазначила, що перебуває у нормальних відносинах з позивачем, відповідач проживає в с. Плесецьке, де має два розкішні будинки.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснила, що є невісткою сторін, після розлучення відповідач виїхав в с. Плесецьке та проживає там і на даний час, відносини між сторонами конфліктні. Зазначила, що після погроз з боку відповідача позивачу було змінено замки у спірній квартирі, оскільки вони почали боятися наслідків таких погроз.

Проаналізувавши вищевказані докази, суд приходить до висновку, що надані позивачем до позовної заяви акти не проживання відповідача в спірній квартирі не підтверджують поважності причин не проживання останнього в квартирі. Крім того, акт про не проживання, складений 26 жовтня 2021 року, засвідчений підписами сусідів, майстром технічної дільниці та начальником ЖЕД № 901, довідка про не проживання особи за адресою місця реєстрації, видана начальником ЖЕД № 901, подані позивачем до суду як докази не проживання в спірній квартирі відповідача не можуть бути прийнятими судом, як належні докази його не проживання в спірній квартирі, так як в них взагалі не зазначено період не проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі.

Свідчення в судовому засіданні свідків - сусідів позивачки суд оцінює критично, так як ці показання надавалися ними про відсутність речей відповідача у спірній квартирі і про те, що останній не проживає в ній, однак зазначали, що причини відсутності відповідача їм не відомі.

З вищенаведеного судом установлено, що відповідач дійсно не проживав у спірній квартирі.

Однак, з досліджених в судовому засіданні обставин та доказів, судом установлено, що відповідач не проживав в квартирі з поважних причин, а саме: неможливість проживання через невелику площу квартири, відсутності вільних кімнат, оскільки в трьохкімнатній квартирі площею 48 кв. м. проживає два повнолітніх сина позивача та відповідача, дружина та двоє неповнолітніх дітей одного з синів, конфліктність стосунків між членами сім`ї, що також було підтверджено свідками у судовому засіданні.

Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що позивачем у справі було замінено замки у дверях спірної квартири, чого вона сама не заперечувала під час розгляду справи судом, а також підтверджується показаннями свідка ОСОБА_15 .

Також, знайшли своє підтвердження доводи відповідача про те, що він не втрачав інтерес до спірної квартири, оскільки у 2018 році саме за його заявою вказану квартиру було виключено із числа службових. Крім того, до моменту подачі позову позивач визнавала право відповідача на проживання в квартирі.

Що стосується посилань позивача на те, що відповідач є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , де наразі і проживає, то суд зазначає, що відповідач проживає у вказаному будинку через відсутність достатнього місця в спірній квартирі та наявністю конфліктних відносин з членами сім`ї, які в ній проживають. Крім того, позивачем не надано будь-яких доказів, які б підтверджували вибуття відповідача на постійне місце проживання у вказаний будинок, а також наявність будь-якої іншої нерухомості не є підставою для позбавлення особи права користування належним їй жилим приміщенням.

Зокрема, згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

З огляду на викладене, правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).

Враховуючи вищевикладене, а також той факт, що позивачем чиняться перешкоди у користуванні квартирою відповідачу, зокрема змінено замки на вхідних дверях, також у судовому засіданні позивачем та сином сторін не заперечувався той факт, що вони заперечують проти проживання відповідача в квартирі через брак місця, що останній не проживає в квартирі протягом тривалого часу через поважні причини з метою уникнення конфлікту з членами сім`ї з приводу користування спірною квартирою, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_4 таким, що в силу положень статей 71, 72 ЖК України втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

Ураховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, то судові витрати, відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтею 47 Конституції України, статтями 71, 72 ЖК України, статтями 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи: Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л. М. Ішуніна