Головуючий у суді першої інстанції: Диба О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року Київським апеляційним судом в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Гуля В.В., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Шпирук Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу адвоката Вичікова Віктора Васильовича, подану в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 липня 2022 року, ухвалене у складі судді Диби О.В., у цивільній справі № 756/16481/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління (центр) надання адміністративних послуг Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, зняття з реєстраційного обліку,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Управління (центр) надання адміністративних послуг Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, зняття з реєстраційного обліку. Зазначав, що 29 травня 2013 року між ним та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір позики грошей, за умовами якого остання прийняла в борг 725 000,00 грн. та зобов`язалася їх повернути до 29 травня 2014 року. Того ж дня, з метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики між ним та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з невиконанням умов договору позики від 29 травня 2013 року ним було звернуто стягнення на предмет іпотеки та 20 січня 2015 року зареєстровано право власності на вказану квартиру. Вказує, що є одноосібним власником даної квартири, проте, не може в повному обсязі реалізувати своє право власності, оскільки ОСОБА_2 проживає та зареєстрована у спірній квартирі. З урахуванням викладеного просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення останньої та зняття її з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_2 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 липня 2022 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, адвокат Вичіков В.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення,яким задовольнити позов у повному обсязі. Посилається на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що укладаючи договір іпотеки від 29 травня 2013 року та реалізовуючи надане ст.ст. 6, 627 ЦК України право відступити при укладенні договору від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, сторони передбачили в п. 9.6. іпотечного договору, що у разі невиконання умов основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавці зобов`язані на вимогу іпотекодержателя у встановлений ним строк знятись з реєстрації і забезпечити зняття з реєстрації усіх зареєстрованих осіб, а також звільнити квартиру. Сплатити штраф в розмірі 5% від вартості квартири у разі невиконання цієї вимоги. Зазначений пункт не містить положень про те, що при звільненні переданої в іпотеку квартири ОСОБА_2 має одночасно надаватися інше постійне житлове приміщення. Вказаний пункт іпотечного договору не суперечить положенням ст. 40 Закону України «Про іпотеку» щодо виселення на вимогу іпотекодержателя з житлового будинку чи жилого приміщення. Відтак, до спірних правовідносин мали бути застосовані норми права, викладені в ст.ст. 6, 627 ЦК України. Натомість, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення ст. 109 ЖК України та не звернув увагу на те, що припинення права власності відповідачки на спірну квартиру призводить до втрати нею права користування цим житлом.

15 листопада 2022 року адвокат Свірєпова А.В., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подала відзив на апеляційну скаргу. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Заперечує проти доводів позивача, вважає їх необґрунтованими, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні адвокат Свірєпова А.В., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила скаргу залишити без задоволення з огляду на її безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 та представник Управління (центр) надання адміністративних послуг Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, в судове засідання не з`явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши пояснення особи, яка з`явилася в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та членам її сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого 08 червня 2004 року КП «Управління житлового господарства» Оболонського району м. Києва, належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 50,80 кв.м (т. 1, а.с. 60,61).

29 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. та зареєстрований за №636, за умовами якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняла 725 000,00 грн. з зобов`язанням повернути отримані кошти до 29 травня 2014 року включно та сплатити проценти за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ, яка на дату укладення договору становила 7,5% річних (т.1, а.с. 11).

Згідно п. 11 вказаного договору у випадках невиконання або неналежного виконання цього договору позикодавець має право звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_2 .

Також 29 травня 2013 року з метою забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_2 за вказаним договором позики, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. та зареєстрований за №639, згідно з яким іпотекодавці як майнові поручителі солідарно забезпечують вимоги іпотекодержателя щодо своєчасного повернення до 29 травня 2014 року включно суми позики в розмірі 725 000,00 грн. за договором позики грошей, укладеним 29 травня 2013 року (т.1, а.с. 12-13).

Згідно з п. 2 іпотечного договору у забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавці передали в іпотеку іпотекодержателю належне їм на праві власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 9.6. іпотечного договору у разі невиконання умов основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавці зобов`язані на вимогу іпотекодержателя у встановлений ним строк знятись з реєстрації і забезпечити зняття з реєстрації усіх зареєстрованих осіб, а також звільнити квартиру. Сплатити штраф в розмірі 5% від вартості квартири у разі невиконання цієї вимоги.

29 травня 2013 року зареєстровано обтяження на вказану квартиру у вигляді заборони відчуження нерухомого майна, а також іпотека на об`єкт нерухомого майна, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження №4124765 від 29.05.2013 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки №4125658 від 29.05.2013 (т. 1, а.с. 14,15).

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 умов основного зобов`язання 04 червня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соколова О.Є. з вимогами до іпотекодавців про усунення порушення виконання основного зобов`язання та попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі несплати ними боргу протягом 30 днів (т.1, а.с. 16,17).

Згідно свідоцтв, виданих 22 липня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., заяви та попередження ОСОБА_1 передані іпотекодавцям того ж числа шляхом відправлення поштою цінним листом зі зворотним повідомленням та описом-вкладенням, 16 червня 2014 року кореспонденція вручена ОСОБА_2 , кореспонденція адресована ОСОБА_3 , ОСОБА_5 повернулася за закінченням терміну зберігання (т. 1, а.с. 18-20).

У зв`язку з невиконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором позики ОСОБА_1 15 січня 2015 року здійснив реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , у порядку, визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку», що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №32481984 від 21 січня 2015 року (т.1, а.с. 21).

16 жовтня 2019 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 претензію щодо зняття з реєстрації та виселення з квартири АДРЕСА_2 , яку згідно роздруківки з сайту Укрпошти відповідачка отримала особисто 21 жовтня 2019 року (т.1, а.с. 22-25).

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

При цьому, ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредитних (позичених) коштів й забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. В ході розгляду справи стороною позивача не доведено факту не проживання відповідачки у належній позивачу квартирі, при цьому відповідачка не є її власником або членом сім`ї власника, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог про визнання відповідачки такою, що втратив право користування квартирою відсутні. Крім того, зняття особи з реєстраційного обліку відноситься до повноважень органу реєстрації та є дискреційними і суд не в праві підмінювати інший орган державної влади та перебирати на себе його повноваження для вирішення питань, які віднесені чинним законодавством до компетенції цього органу.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних про виселення позивачки з квартири.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

За змістом ст. ст. 319, 346, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України з переходом права власності на будинок (квартиру) колишній власник втрачає право користування таким будинком (квартирою), якщо інше не буде передбачено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України та ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. та зареєстрований за №639, згідно з яким іпотекодавці як майнові поручителі солідарно забезпечують вимоги іпотекодержателя щодо своєчасного повернення до 29 травня 2014 року включно суми позики в розмірі 725 000,00 грн. за договором позики грошей укладеним 29 травня 2013 року (т.1, а.с. 12-13).

Згідно з п. 9.6. вказаного договору сторони передбачили, що у разі невиконання умов основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавці зобов`язані на вимогу іпотекодержателя у встановлений ним строк знятись з реєстрації і забезпечити зняття з реєстрації усіх зареєстрованих осіб, а також звільнити квартиру. Сплатити штраф в розмірі 5% від вартості квартири у разі невиконання цієї вимоги.

Зазначена умова договору поруки є результатом досягнення домовленості між сторонами, які є вільними у визначенні змісту зобов`язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, а отже, є обов`язковою до виконання.

Жодних умов щодо забезпечення іпотекодавців іншим житловим приміщенням у разі їх виселення положення договору іпотеки не містять.

Зареєструвавши 15 січня 2015 року право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №32481984 від 21 січня 2015 року,ОСОБА_1 став новим власником вказаної квартири та, відповідно, набув права вимагати у іпотекодавців у встановлений ним строк знятись з реєстрації і забезпечити зняття з реєстрації усіх зареєстрованих осіб, а також звільнити квартиру.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 направляв ОСОБА_2 , вимогу щодо зняття з реєстрації та виселення з квартири АДРЕСА_2 , яку відповідачка отримала 21 жовтня 2019 року (т.1, а.с. 22-25). Проте, вказана вимога була залишена ОСОБА_2 без задоволення.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 , підлягає виселенню з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

При цьому, доводи представника ОСОБА_2 про те, що остання не підлягає виселенню з вказаної квартири, оскільки дане житло, забезпечене іпотекою, придбане не за рахунок позичених коштів, а також, оскільки у відповідачки відсутнє інше жиле приміщення, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах положень ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України.

Так вказаними нормами передбачено, що після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житлове приміщення. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Жодних вимог про те, що у разі виселення громадян після звернення стягнення на переданев іпотеку житлове приміщення, придбане не за рахунок позики банку чи іншої особи,шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, громадянам надається інше житлове приміщення, вказані норми не містять. Крім того, ОСОБА_2 не було надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження відсутності в неї іншого жилого приміщення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині виселення ОСОБА_2 із вказаної квартири.

Разом з тим, в ході розгляду справи ОСОБА_1 не доведено факту не проживання відповідачки у належній йому квартирі, при цьому відповідачка не є її власником або членом сім`ї власника, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог про визнання відповідачки такою, що втратила право користування квартирою відсутні.

При цьому, колегія суддів вважає, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про виселення відповідачки з квартири в повному обсязі відновлює його права, як власника квартири, і вжиття будь-яких інших способів захисту не є необхідним.

Крім того, зняття особи з реєстраційного обліку відноситься до повноважень органу реєстрації та є дискреційними і суд не в праві підмінювати інший орган державної влади та перебирати на себе його повноваження для вирішення питань, які віднесені чинним законодавством до компетенції цього органу.

Таким чином, висновки суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку у вище вказаній квартирі є законними та обґрунтованими.

Відтак, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 липня 2022 року підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_2 , з ухваленням у цій частині нового судового рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

В іншій частин рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Згідно з ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пропорційно до задоволених вимог підлягає стягненню 768,40 грн. судового збору за подання позовної заяви та 1152,60 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Вичікова Віктора Васильовича, подану в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 липня 2022 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_2 , скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення із квартири АДРЕСА_2 задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

В іншій частин рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 липня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768,40 грн. судового збору за подання позовної заяви та 1152,60 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 09 грудня 2022 року

Суддя-доповідач

Судді