КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8380/2022
Справа 753/5116/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , поданою представником ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Каліушка Ф.А. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрреставрація», ОСОБА_3 , треті особи Київська філія Комунального підприємства «Центр реєстраційних послуг», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Задорожній Олександр Сергійович, ОСОБА_1 , про визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, відновлення становища, що існувало до порушення,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В березні 2019 року позивач ОСОБА_6 звернувся до суду із даним позовом, в якому, збільшивши позовні вимоги, просив визнати недійсним договір про участь у ФФБ № 408 від 10 січня 2013 року, укладений ТОВ ФК «Укрреставрація» з ОСОБА_8 , витребувати з володіння ОСОБА_3 на свою користь квартиру АДРЕСА_1 , застосувати наслідки витребування майна шляхом відновлення становища, що існувало раніше, а саме скасувати запис про право власності № 22702397, державна реєстрація якого здійснена 06 жовтня 2017 року, підставою внесення якого є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 06 жовтня 2017 року, прийняте державним реєстратором Мироненком Д.О., та запис про право власності № 23777334, державна реєстрація якого здійснена 06 грудня 2017 року, підставою внесення якого є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06 грудня 2017 року, прийняте приватним нотаріусом Задорожним О.С., скасувати запис про право власності № 25716183, державна реєстрація якого здійснена 13 квітня 2018 року, підставою внесення якого є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 квітня 2018 року, прийняте приватним нотаріусом Чмируком О.В., скасувати запис про іпотеку № 25717135, державна реєстрація якого здійснена 13 квітня 2018 року, підставою внесення якого є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 квітня 2018 року, прийняте приватним нотаріусом Чмируком О.В., скасувати запис про обтяження № 25717180, державна реєстрація якого здійснена 13 квітня 2018 року, підставою внесення якого є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 квітня 2018 року, прийняте приватним нотаріусом Чмируком О.В., покласти на відповідачів судові витрати.

Позов мотивований тим, що 21 листопада 2013 року ним було укладено з ТОВ ФК «Укрреставрація» договір про участь у фінансуванні будівництва № 574, предметом якого була участь у будівництві житлового будинку АДРЕСА_2 . Після завершення будівництва та введення об`єкту нерухомості в експлуатацію позивачу було передано право власності на дві квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , що підтверджується актом прийому-передачі квартири від 29 травня 2014 року.

В подальшому, на початку грудня 2017 року позивач звернувся до приватного нотаріуса з метою реєстрації права власності на зазначені вище квартири, однак у здійсненні державної реєстрації йому було відмовлено в зв`язку з тим, що право власності на його квартири вже зареєстровано за іншими особами. Після цього ОСОБА_6 звернувся до поліції з заявою про злочин, в ході досудового розслідування було встановлено, що невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи майном позивача. Також в ході моніторингу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що 06 грудня 2017 року приватним нотаріусом Задорожним О.С. проведено реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06 грудня 2017 року, укладеного між відповідачами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Пунктом 4 вказаного договору визначено, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано державним реєстратором КП «Центр реєстраційних послуг» Мироненком Д.О., підставою для реєстрації за ОСОБА_9 стали підроблені документи. В межах кримінального провадження було здійснено запит до ТОВ ФК «Укрреставрація», за яким надано відповідь, що ОСОБА_8 не є учасником у ФФБ з метою будівництва житлового будинку і відповідні документи йому не видавались.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28 жовтня 2021 року позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_10 до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про визнання права власності повернуто позивачу та роз`яснено їй право звернення до суду з відповідними вимогами шляхом подання позову до суду з дотриманням вимог підсудності (а. с. 90 - 94 т. 4).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 року позов частково задоволено, визнано недійсним договір про участь у ФФБ № 408 від 10 січня 2013 року, укладений між ТОВ ФК «Укрреставрація» та ОСОБА_8 , витребувано з володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 , в решті позову відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_6 судові витрати, а саме судовий збір: з ОСОБА_8 в розмірі 704,80 грн., з ОСОБА_3 в розмірі 8810 грн.

Третя особа ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, викладала обставини справи, посилалася на те, що задоволення позову про витребування майна у ОСОБА_3 порушує права ОСОБА_1 , оскільки 13 квітня 2018 року між нею як позикодавцем та ОСОБА_3 було укладено договір позики, на забезпечення виконання якого було укладено договір іпотеки, і рішенням суду від 02 грудня 2020 року ОСОБА_1 надано право продажу предмету іпотеки від свого імені будь-які особі покупцеві. В подальшому нотаріусом було відмовлено у посвідченні договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , яка стала переможцем аукціону з продажу квартири, тому що щодо зазначеної квартири було зареєстровано обтяження у вигляді арешту нерухомого майна на підставі вирішення суду в даній справі.

Вказувала, що договір про участь у ФФБ № 408 від 10 січня 2013 року, укладений між ТОВ ФК «Укрреставрація» та ОСОБА_8 , містить усі необхідні реквізити письмового договору про участь у ФФБ, і такий договір став підставою для прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_8 , відтак сам лише факт невизнання укладення такого договору з боку ТОВ ФК «Укрреставрація» не може бути підставою вважати такий договір підробленим та недійсним. Отже, на думку ОСОБА_1 , не відповідають обставинам справи висновки суду першої інстанції про те, що вибуття квартири з власності позивача відбулось не з його волі на підставі договору купівлі-продажу, який є недійсним.

Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року в справі № 916/2791/13, Верховного Суду України від 07 грудня 2016 року в справі № 760/11855/13-ц, вважала, що ОСОБА_6 набув майнових прав на об`єкт інвестування, тобто право в майбутньому набути право власності на квартиру, а не безпосередньо право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 .

Вказувала, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 106459926 від 06 грудня 2017 року на момент укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_8 був власником спірної квартири, в той час як ОСОБА_6 на підтвердження своїх вимог посилається на довідку ТОВ «ФК «Укррестраврація», яке є заінтересованою особою, а довідка не підтверджує право власності.

Заперечувала право ОСОБА_11 звертатися до суду з віндикаційним позовом, оскільки такий позов може заявлений лише титульним власником майна, яким позивач ніколи не був, а наданий ним договір про участь у фінансуванні будівництва за своєю правовою природою є формою інвестування у об`єкт будівництва.

Відповідач ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 , також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, викладав обставини справи, посилався на те, що докази, на які посилаються ОСОБА_11 та ТОВ «ФК «Укррестраврація», зводяться до простого заперечення товариством факту укладення договору з посиланням на письмові докази, які є частиною діловодства цього товариства. Безспірним фактом є вчинення так званого «подвійного продажу» прав на спірну квартиру ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , відтак, для уникнення кримінальної відповідальності у посадових осіб ТОВ «ФК «Укррестраврація» є лише єдиний варіант поведінки, а саме перекладення відповідальності на одного з покупців. При цьому відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 грудня 2017 року, на момент укладення договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_8 був власником спірної квартири.

Аналогічно із доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 вважав, що ОСОБА_6 набув майнових прав на об`єкт інвестування, тобто право в майбутньому набути право власності на квартиру, а не безпосередньо право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 ; наголошував, що ОСОБА_6 на підтвердження своїх вимог посилається на довідку ТОВ «ФК «Укррестраврація», яке є заінтересованою особою, а довідка не підтверджує право власності.

Заперечував право ОСОБА_11 звертатися до суду з віндикаційним позовом, оскільки такий позов може заявлений лише титульним власником майна, яким позивач ніколи не був, а наданий ним договір про участь у фінансуванні будівництва за своєю правовою природою є формою інвестування у об`єкт будівництва.

ОСОБА_5 , яка не брала участі в розгляді справи, також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 та ухвалити нове рішення, яким визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що судом було вирішено питання про її права, свободи та інтереси як особи, яка придбала на відкритому електронному аукціоні 21 вересня 2021 року нерухоме майно, яке вже після проведення аукціону було витребувано з володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 , однак після звернення до нотаріуса з метою посвідчити договір купівлі-продажу квартири 30 вересня 2021 року вона отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії в зв`язку з існуванням обтяжень у вигляді арешту на підставі судового рішення від 11 жовтня 2019 року.

Посилалася на правові висновки Великої Палати Верховного суду в постанові від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18, де вказано, що підставою набуття у власність нерухомого майна, придбаного на прилюдних торгах, є договір купівлі-продажу (укладення якого підтверджується протоколом електронних торгів) та дії сторін, спрямовані на передання нерухомого майна у володіння покупця (затвердження акта про проведені електронні торги, видача або надсилання його покупцю, звернення покупця до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності за покупцем).

Вважала, що вона є покупцем та власником спірної квартири на підставі протоколу проведення електронного аукціону № UA-PS-2021-09-13-000056-1 та звернення до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності за собою як покупцем.

Вказувала, що за своєю природою вимоги, викладені в апеляційній скарзі, є вимогами, пред`явленими на захист права власності, що не визнається, відтак вимога про визнання права власності на нерухоме майно є найбільш ефективним способом відновлення цього порушеного права.

Від ТОВ «ФК «Укрреставрація» надійшли відзиви на апеляційні скарги, в яких третя особа викладала обставини справи та наголошувала на тому, що договору про участь у ФФБ № 408 від 10 січня 2013 року з ОСОБА_8 не укладала, не мала будь-яких договірних або позадоговірних правовідносин з цією особою, а також не отримувала від нього грошових коштів за вказаним договором, на підтвердження чого надавались відповідні документи.

Не погоджувалася з доводами апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо безспірності факту «подвійного продажу» ТОВ «ФК «Укрреставрація» прав на спірну квартиру та вважала їх голослівними.

Вважала, що враховуючи наявні матеріали справи та керуючись положенням чинного законодавства, рішення суду першої інстанції є таким, що прийнято у відповідності до норм законодавства з повним з`ясуванням обставин справи та оцінкою наявних в матеріалах справи доказів, відтак обставини для скасування або зміни рішення відсутні.

Вказувала, що права ОСОБА_5 не порушуються рішенням суду першої інстанції, яке остання просить скасувати, і що правовідносини апелянта виникли саме з ОСОБА_1 , яка мала повідомити покупця про спірність квартири та наявність обтяжень.

Просила апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим, рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що 21 листопада 2013 року ТОВ «ФК «Укрреставрація» та ОСОБА_6 уклали договір про участь у ФФБ № 574, за умовами якого предметом цього договору є участь довірителя у ФФБ типу А з метою будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 ; після вводу об`єкта будівництва в експлуатацію і проведення довірителем всіх передбачених цим договором розрахунків довіритель набуває права на отримання своєї частки, що оформлюється відповідним актом приймання-передачі відповідно до умов цього договору.

Згідно п. 1.7 договору довіритель набуває права власності на об`єкт інвестування лише за умови інвестування 100 відсотків загальної площі об`єкта інвестування (а. с. 11 - 13 т. 1).

На а. с. 14 т. 1 знаходиться копія свідоцтва про участь у ФФБ виду «А» або «Б» за програмою ТОВ «ФК «Укрреставрація» від 03 січня 2014 року, яким посвідчено, що ОСОБА_6 здійснив 100 % внесення коштів та за ним закріплено 100 % загальної площі об`єкта інвестування.

14 січня 2014 року ТОВ «ФК «Укрреставрація» та ОСОБА_6 уклали додаткову угоду до договору № 574 від 21 листопада 2013 року, якою сторони визначити індивідуальні ознаки об`єкта інвестування - квартири АДРЕСА_3 (а. с. 15 т. 1).

На а. с. 16 т. 1 знаходиться копія довідки ТОВ «ФК «Укрреставрація» від 28 травня 2014 року № 733 про те, що ОСОБА_6 має право на набуття у власність об`єкта інвестування - 4-кімнатну квартиру АДРЕСА_5 згідно договору про участь у фонді фінансування будівництва виду «А» № 574 від 21 листопада 2013 року та додаткової угоди № 1 від 14 січня 2014 року як такий, що здійснив загальне внесення коштів 100 %, що становить 935 921 грн.

На а. с. 18 т. 1 знаходиться копія витягу зі списку довірителів ТОВ «ФК «Укрреставрація», які отримали квартири в будинку по АДРЕСА_6 , згідно якого до цього списку входить ОСОБА_6 .

На а. с. 20 т. 1 знаходиться копія акту прийому-передачі квартири № 111 від 29 травня 2014 року, укладеного ТОВ «ФК «Укрреставрація» з ОСОБА_6 .

На а. с. 176 т. 1 знаходиться копія розписки ОСОБА_6 на ім?я директора ТОВ «ФК «Укрреставрація» від 29 травня 2014 року про отримання пакету документів для оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_3 .

На а. с. 149 т. 2 знаходиться копія витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 15 грудня 2017 року за заявою ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 190 КК України, згідно якої в період з 01 червня 2017 року по 01 листопада 2017 року у невстановлений час невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи квартирами, які належать ОСОБА_6 , завдавши майнової шкоди, розмір якої встановлюється.

Листом від 22 лютого 2018 року № 109 ТОВ «ФК «Укрреставрація» на запит поліції повідомило, що договори про участь у ФФБ № 574, 575 від 21 листопада 2013 року між товариством та ОСОБА_6 укладалися, свідоцтва про участь у ФФБ за програмою ТОВ «ФК «Укрреставрація» видавались. Для оформлення права власності на квартиру видано додатковий договір, довідка про право довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування, довідка, витяг з списку довірителів, які отримали квартири (а. с. 9 т. 1).

Листом від 15 березня 2018 року № 116 ТОВ «ФК «Укрреставрація» на запит поліції повідомило, що ОСОБА_8 не є учасником у ФФБ типу А з метою будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 ; не видавались ОСОБА_8 такі документи як договір про участь у ФФБ, додатковий договір, довідка, витяг зі списку довірителів, які отримали квартиру, довідка про право довірителя на набуття у власність об`єкта (а. с. 10 т. 1).

На а. с. 167 т. 1 знаходиться копія довідки АТ «ВТБ Банк» від 19 липня 2018 року на запит ТОВ «ФК «Укрреставрація», згідно якої надходження коштів на належні товариству поточні рахунку від ОСОБА_8 за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2014 року не було.

На а. с. 168 т. 1 знаходиться копія виписки з рахунку, згідно якої 03 січня 2014 року ОСОБА_6 сплачено 935921 грн. на рахунок ТОВ «ФК «Укрреставрація» з призначенням платежу «Внесення коштів згідно договору № 574 від 21 листопада 2013 року».

Також на а. с. 217 - 222 т. 1 знаходиться копія договору про участь у ФФБ № 408 від 10 січня 2013 року, укладеного ТОВ «ФК «Укрреставрація» з ОСОБА_8 , за умовами якого предметом цього договору є участь довірителя у ФФБ типу А з метою будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 ; після вводу об`єкта будівництва в експлуатацію і проведення довірителем всіх передбачених цим договором розрахунків довіритель набуває права на отримання своєї частки, що оформлюється відповідним актом приймання-передачі відповідно до умов цього договору.

На а. с. 22 т. 1 знаходиться копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 жовтня 2017 року, згідно якого 06 жовтня 2017 року державним реєстратором Київської філії КП «Центр реєстраційних послуг» Мироненком Д.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі акту приймання-передачі квартири, серія та номер 111, видавник ПАТ «Комплексне підприємство широкопрофільного будівництва-2»/ОСОБА_8; договір про участь у ФФБ, серія та номер 408, виданий 10 січня 2013 року, видавник ТОВ «ФК «Укрреставрація»/ОСОБА_8; додатковий договір, серія та номер 1, виданий 14 лютого 2013 року, видавник ТОВ «ФК «Укрреставрація»/ОСОБА_8; довідка, серія та номер 823, виданий 10 червня 2014 року, видавник ТОВ «ФК «Укрреставрація», витяг з списку довірителів, які отримали квартири, серія та номер б/н, виданий 10 червня 2014 року, видавник ТОВ «ФК «Укрреставрація», довідка, серія та номер 954, виданий 01 липня 2014 року, видавник ТОВ «ФК «Укрреставрація», довідка про право довірителя на набуття у власність об`єкта, серія та номер 825, виданий 10 червня 2014 року, видавник ТОВ «ФК «Укрреставрація».

На а. с. 25 - 26 т. 1 наявна копія договору купівлі-продажу квартири від 06 грудня 2017 року, укладеного ОСОБА_8 з ОСОБА_7 , за умовами якого ОСОБА_7 придбала квартиру АДРЕСА_1 .На а. с. 21 т. 1 знаходиться копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 грудня 2017 року, згідно якого 06 грудня 2017 року приватним нотаріусом Задорожним О.С. прийнято рішення про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 06 грудня 2017 року, серія та номер 2089, власник ОСОБА_7 .

На а. с. 109 - 111 т. 2 знаходиться копія договору купівлі-продажу від 13 квітня 2018 року, укладеного ОСОБА_7 з ОСОБА_3 , на підставі якого останнім придбано квартиру АДРЕСА_1 .

На а. с. 112 - 113 т. 2 знаходиться копія договору позики від 13 квітня 2018 року, укладеного ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , за умовами якого ОСОБА_3 прийняв у власність від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1 819 044,50 грн., які зобов`язався повернути не пізніше 13 травня 2018 року. На а. с. 114 - 120 т. 2 знаходиться копія договору іпотеки від 13 квітня 2018 року, укладеного ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , за умовами якого на забезпечення виконання основного зобов`язання (договору позики) іпотекодавець ОСОБА_3 передає в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .На а. с. 56 т. 2 знаходиться інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 30 січня 2019 року, згідно якого 13 квітня 2018 року приватним нотаріусом Чмируком О.В. зареєстровано право власності, номер запису 25716183, а також записи про іпотеку № 25717135 та про обтяження № 25717180.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 грудня 2020 року в справі № 753/16994/18 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено, в рахунок погашення боргу за договором позики від 13 квітня 2018 року, укладеного ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом надання ОСОБА_1 права продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі-покупцеві з наданням всіх повноважень продавця (а. с. 21 - 22 т. 4).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_5 додано копію протоколу проведення електронного аукціону № UA-PS-2021-09-13-000056-1 від 21 вересня 2021 року та постанову приватного нотаріуса Ляшук О.В. від 30 вересня 2021 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 року ухвалене у відсутності ОСОБА_5 , яка не була залучена до участі в справі, отже не могла подати вказані докази до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, відтак вони приймаються апеляційним судом.

Так, згідно протоколу проведення електронного аукціону № UA-PS-2021-09-13-000056-1 від 21 вересня 2021 року, ОСОБА_10 є переможцем електронного аукціону за номером лоту 13092021-1; в протоколі зазначені найменування активів (майна)/прав лоту (складу лоту), а саме продаж 4-х кімнатної квартири у АДРЕСА_7 ; на об`єкт продажу накладено арешт, але за рішенням Дарницького районного суду м. Києва продаж квартири дозволено (рішення суду додається); додатково повідомлено, що власник майна зобов?язується провести всі необхідні дії щодо зняття арешту до моменту підписання договору купівлі-продажу (а. с. 227 т. 4).

На а.с. 228 т. 4 наявна копія першого аркуша постанови приватного нотаріуса Ляшук О.В. від 30 вересня 2021 року про відмову ОСОБА_10 у вчиненні нотаріальної дії, а саме посвідчення договору купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_7 .

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною третьою статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» закріплено порядок інвестування та фінансування об`єктів житлового будівництва, зокрема, з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов`язань за якими здійснюється шляхом передачі об`єкта (частини об`єкта) житлового будівництва.

Відповідно до пункту 5 статті 7 та статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися, розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права). Згідно з пунктом 6 статті 7 цього Закону інвестор має право на придбання необхідного йому майна у громадян і юридичних осіб безпосередньо або через посередників за цінами і на умовах, що визначаються за домовленістю сторін, якщо це не суперечить законодавству України, без обмеження за обсягом і номенклатурою.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» об`єкт інвестування - це квартира або приміщення соціально-побутового призначення в об`єкті будівництва, яке після закінчення будівництва стає окремим майном.

У статті 177 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) до об`єктів цивільних прав відносяться речі, майнові права та інше. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05, рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № № 71916/01, 71917/01, 10260/02).

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87).

У рішенні від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України», заява № 25921/02, ЄСПЛ зазначив, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. «Правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права (рішення ЄСПЛ від 14 травня 2013 року у справі «Н.К.М. проти Угорщини», заява № 66529/11.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Частиною першої статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

За положеннями пункту 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартиру, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються такі документи: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо; технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартиру, житлове, нежитлове приміщення тощо). У разі участі особи у фонді фінансування будівництва документом, що підтверджує набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є видана управителем такого фонду довідка про право довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування. У разі коли державна реєстрація права власності здійснюється на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого завершено та який прийнято в експлуатацію після 01 січня 2013 року, також обов`язково зазначаються у відповідній заяві відомості про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, та подаються завірені особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб, копії, зокрема, документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. До введення будинку в експлуатацію інвестор не зможе набути право власності на квартиру.

Зазначеними нормами права встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб.

Саме інвестор як особа, за грошові кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування.

Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (подібні до права власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Власник має право витребовувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).

Частина перша статті 388 ЦК України містить перелік підстав, за яких власник майна має право витребовувати своє майно, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (підпункт 3 зазначеної статті).

Згідно з частиною третьою статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребовувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Оскільки після виконання умов інвестиційного договору інвестор набуває майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформуються у право власності інвестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації інвестором такого права за собою, тому забудовник позбавлений права відчужувати об`єкт інвестування на користь будь-якої іншої особи. Інвестор наділений правом вимагати повернення належного йому об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи.

Такі правові висновки зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21).

У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду частково відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 367/5136/13-ц (провадження № 6-318цс15) про необхідність позивача захищати свої майнові права, а не права власності, яке ще не виникло, оскільки на переконання Великої Палати Верховного Суду у разі виконання інвестором власних інвестиційних зобов`язань після завершення будівництва об`єкта інвестування відповідно до вимог закону майнові права інвестора трансформуються у право власності, яке підлягає державній реєстрації за інвестором як первісним власником.

Також у постановах Великої Палати Верховного Суду постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс19) та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом і потрібних для виникнення такого права.

Враховуючи те, що позивач належно виконав умови договору про участь у фінансуванні будівництва, тому після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації у ОСОБА_6 виникло право на об`єкт інвестування та він має право на його витребування від іншої особи.

Аналогічні висновки викладені в постанові від 24 серпня 2022 року в справі № 753/19101/19 (провадження № 6119413св21), які враховані апеляційним судом відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Натомість, відповідачем ОСОБА_8 не підтверджено рівнозначними доказами, що у нього виникли права на об`єкт інвестування.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як необгрунтовані і такі, що не узгоджуються з висновками Верховного Суду, доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , про те, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 106459926 від 06 грудня 2017 року на момент укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_8 був власником спірної квартири, в той час як ОСОБА_6 на підтвердження своїх вимог посилається на довідку ТОВ «ФК «Укррестраврація», яке є заінтересованою особою, а довідка не підтверджує право власності; що ОСОБА_6 не має право звертатися до суду з віндикаційним позовом, оскільки такий позов може заявлений лише титульним власником майна, яким позивач, на думку відповідача та третьої особи, ніколи не був, а наданий ним договір про участь у фінансуванні будівництва за своєю правовою природою є формою інвестування у об`єкт будівництва.

Посилання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в апеляційних скаргах на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постановах від 07 квітня 2020 року в справі № 916/2791/13, від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18, Верховного Суду України від 07 грудня 2016 року в справі № 760/11855/13-ц, апеляційний суд не приймає як не релевантні, оскільки вони зроблені у інших правовідносинах.

Крім того, нічим не підтверджуються та ґрунтуються на припущеннях доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо вчинення ТОВ «ФК «Укррестраврація» так званого «подвійного продажу» прав на спірну квартиру ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .

Також за встановленими судом першої інстанції обставинами справи відповідач ОСОБА_8 не був учасником у ФФБ типу А з метою будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 та ТОВ «ФК «Укрреставрація» не видавало йому документи, що потрібні для державної реєстрації права власності на спірну квартиру.

Оскільки виключно інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права на цей об`єкт та після завершення будівництва об`єкта нерухомості у нього виникає право власності на об`єкт інвестування як у первісного власника шляхом здійснення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за ним, тому у ОСОБА_8 , який не був інвестором спірної квартири, не було справедливої та правомірної підстави для набуття права власності на цю квартиру, а відповідно й для її подальшого відчуження на користь ОСОБА_9 , а останньою, відповідно, на користь наступного набувача.

З наведених міркувань апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову в частині висновків про витребування спірної квартири з володіння ОСОБА_3 , які не спростовані доводами апеляційних скарг.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції в сукупності з доводами апеляційних скарг в частині вимог про визнання недійсним договору про участь у ФФБ № 408 від 10 січня 2013 року, укладеного між ТОВ «ФК «Укрреставрація» та ОСОБА_8 , апеляційний суд виходить із наступного.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) зроблено висновки про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), на яку посилається заявник в касаційній скарзі, та від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19) зазначено, що судове рішення про задоволення позовної вимоги про витребування від відповідача нерухомого майна є підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

За загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Подібні висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19), від 14 вересня 2021 року № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).

Відтак пред`явлення позивачем як власником нерухомого майна вимог про визнання недійсним договору не є необхідним для ефективного відновлення його права, оскільки в разі їх задоволення не призведуть до поновлення майнової сфери позивача, зокрема до набуття ним права власності на спірну квартиру чи до введення його у володіння квартирою, а тому є неефективними.

Враховуючи, що суд першої інстанції задовольнив зазначені в цій частині рішення вимоги, які є неефективним способом захисту порушених прав, тому судове рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору потрібно скасувати, в позові у цій частині відмовити саме з тих підстав, що наведені в цьому судовому рішенні.

Оцінюючи в цілому доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 , апеляційний суд приходить до висновку, що доводи її апеляційної скарги не містять відомостей, передбачених ч. 5 ст. 2 ст. 356 ЦПК України, а саме, в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо), а загальною та єдиною метою подання апеляційної скарги, що підтверджується самим заявником на а. с. 209 т. 4, є визнання за ОСОБА_12 права власності на нерухоме майно, що є найбільш ефективним способом відновлення цього порушеного права, оскільки вона вважає себе власником квартири, однак не може реалізувати свої правомочності та зареєструвати право власності з причини наявності судового рішення, що оскаржується, яким майно (вказана квартира) витребувана від особи, за якою зареєстровано право власності ( ОСОБА_3 ) на користь ОСОБА_6 .

Разом із тим, із матеріалів справи вбачається, що позов ОСОБА_5 про визнання права власності не розглядався судом першої інстанції та був повернутий їй ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29 жовтня 2021 року з роз`ясненням їй права звернення до суду з відповідними вимогами шляхом подання позову до суду з дотриманням вимог підсудності (а. с. 90 - 94 т. 4).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що вимоги ОСОБА_5 про визнання права власності не були предметом розгляду суду першої інстанції, апеляційним судом не може бути прийнято рішень за її вимогами в межах апеляційного перегляду рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 року.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що згідно протоколу електронного аукціону № UA-PS-2021-09-13-000056-1 від 21 вересня 2021 року, наданого до суду самим апелянтом, в протоколі зазначається, що на об`єкт продажу накладено арешт на підставі відповідного процесуального документа суду, тобто ОСОБА_5 під час укладення договору купівлі-продажу була обізнана щодо наявних обтяжень на об`єкт нерухомого майна, однак погодилася з цим і на власний розсуд вирішила його придбати, поклавши на себе наслідки укладення відповідного правочину.

Апеляційний суд враховує, що заходи забезпечення позову у вигляді арешту, які є перешкодою для реєстрації права власності ОСОБА_5 на спірну квартиру, були вжиті в даній справі ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11 жовтня 2019 року, залишеною в цій частині без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року, до проведення електронного аукціону від 21 вересня 2021 року, на якому ОСОБА_5 було придбано вказаний об`єкт нерухомості.

Резолютивна частина рішення суду першої інстанції не містить жодних вказівок щодо прав, інтересів та обов`язків ОСОБА_5 відносно квартири АДРЕСА_1 , що не спростовується доводами її апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

З урахуванням встановлених обставин не є обґрунтованими доводи ОСОБА_5 , що судом першої інстанції вирішено питання щодо її прав та обов`язків, оскільки вона не може зареєструвати право власності на придбану на електронному аукціоні спірну квартиру, не є обставиною, яка в розумінні п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України вважається підставою для скасування судового рішення, та відхиляються апеляційним судом.

Висновки суду першої інстанції в частині відмови в позові, а саме в задоволенні вимог про скасування записів про право власності, іпотеку та обтяження, не спростовуються аргументами в апеляційних скаргах ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , а також судове рішення в даній частині не оскаржується самим позивачем ОСОБА_6 , а відтак не є предметом апеляційного перегляду.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, із неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування у зазначеній частині та в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_8 з прийняттям нової постанови про відмову в позові із наведених вище підстав.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та не підлягає зміні або скасуванню з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Вдповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційним судом здійснюється перерозподіл судових витрат та оскільки за наслідками апеляційного перегляду ОСОБА_6 відмовлено в позові в частині вимог про визнання договору недійсним, що є немайновою вимогою, з позивача на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 підлягають стягненню судові витрати за подання апеляційних скарг пропорційно до їх задоволення в розмірі 1057,20 грн. на користь кожного.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 року в частині визнання недійсним договору та стягнення судових витрат з ОСОБА_8 скасувати та прийняти в цій частині нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_6 в частині визнання недійсним договору відмовити.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_6 ( АДРЕСА_8 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_9 РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_10 РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_11 РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати в розмірі 1057,20 грн. на користь кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 грудня 2022 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.