ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/840/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №695/736/21 Категорія: 304010000 Степченко М. Ю.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,
Вініченка Б.Б., Нерушак Л.В.,
за участю секретаряЛюбченко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 03 лютого 2022 року (повний текст судового рішення виготовлено 14 лютого 2022 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до виробничого підрозділу вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року ОСОБА_1 , посилаючись на порушення своїх трудових прав, звернулась до суду з цим позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

З 21.11.1996 позивачка працювала на посаді провідника. З 01.09.2000 між сторонами укладено трудовий контракт строком до 22.11.2029.

Мотиви звернення з позовом зводяться до того, що відповідач наказом від 16.02.2021 незаконно звільнив її з 24.12.2020 за прогул без поважних причин.

При цьому, незаконність звільнення пояснює тим, що з 19.03.2020 та до 01.02.2021 на підприємстві був оголошений простій, про завершення простою та виклик на робоче місце її не попереджено, а тому фактично прогулу не було.

Окрім цього, позивачка є членом первинної профспілкової організації, від якої при звільненні не отримано згоду.

У зв`язку з такими порушеннями відповідача позивачка у позові просиласкасувати наказ виробничого підрозділу вагонна дільниця ст. Київ-Пасажирський, філія «Пасажирська компанія» Акціонерне товариство «Українська Залізниця» № 202/ос від 16.02.2021 про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 КЗпП України, як незаконний; поновити її на посаді провідника пасажирського вагона виробничого підрозділу вагонна дільниця ст. Київ-Пасажирський, філія «Пасажирська компанія» Акціонерне товариство «Українська Залізниця», з 24.12.2020; стягнути на її користь середній заробіток на час вимушеного прогулу з 24.12.2020 по дату її поновлення на роботі та за час затримки розрахунку при звільненні, стягнути моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн. та судові витрати.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 03 лютого 2022 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ виробничого підрозділу вагонна дільниця ст. Київ-Пасажирський, філія «Пасажирська компанія» акціонерне товариство «Українська залізниця» №202/ос від 16.02.2021 про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин).

Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідника пасажирського вагона виробничого підрозділу вагонна дільниця ст. Київ-Пасажирський, філія «Пасажирська компанія» акціонерне товариство «Українська залізниця», з 25.12.2020.

Стягнуто з акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Виробничого підрозділу вагонна дільниця ст. Київ-Пасажирський філія «Пасажирська компанія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 64009 (шістдесят чотири тисячі дев`ять) гривень 92 копійки без вирахування податків і обов`язкових платежів, що мають справлятися при виплаті заробітної плати.

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1000 (одна тисяча) гривень 00 копійок.

Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1816 гривень 00 коп.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення допущено до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць та в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді провідника пасажирського вагона виробничого підрозділу вагонна дільниця ст. Київ-Пасажирський, філія «Пасажирська компанія» акціонерне товариство «Українська залізниця».

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції вважав доведеним ту обставину, що позивач 24.12.2020 була ознайомлена з наказом № 501 про відкликання з простою, однак від підпису відмовилась. При цьому, представник відповідача надав суду документи про відсутність позивачки на роботі 25.12.2020 та 30.12.2020.Належних доказів прогулу 24.12.2020 суду не було надано, тому відповідач не довів причини звільнення позивачки за прогул саме з 24.12.2020.

Відповідачем застосовано дисциплінарне стягнення за вчинене позивачем правопорушення 16.02.2021, тобто в строк, який перевищив один місяць з дня його виявлення.

Тому таке звільнення, за висновком суду, є незаконним.

Щодо непогодження звільнення з профспілковим органом, то суд вживав заходи щодо з`ясування позиції профспілкової організації працівників Вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський, щодо звільнення ОСОБА_1 , однак відповіді не було отримано. За змістом ч. 5 ст. 43 КЗпП України профспілкова організація повинна впродовж трьох днів надати рішення про згоду на розірвання трудового договору, у разі ненадання письмового рішення, вважається, що профспілкова організація надала таку згоду. Тому за висновком суду неотримання роботодавцем відповіді профспілкового органу у 15 денний строк з моменту звернення, слід вважати наданням згоди профспілковим органом на розірвання трудового договору.

Так як суд дійшов висновку про незаконність звільнення, тому з відповідача на користь позивачки стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.12.2020 по 03.02.2021 (день ухвалення судового рішення), тобто за 276 днів, виходячи із середньоденної зарплати в розмірі 231,92 грн.

Розмір моральної шкоди з урахуванням обсягу заподіяних позивачці моральних страждань, тривалості заподіяння моральної шкоди, необхідністю позивачки докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права, а також інших негативних наслідків, суд визначив справедливим в сумі 1000,00 грн.

Відповідач не погодився з таким рішенням, вважаючи його незаконним та необґрунтованим через неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильним їх дослідженням та оцінкою. Вказує, що рішення підлягає скасуванню у зв`язку з допущеними порушеннями норм матеріального та процесуального права.

На підтвердження таких доводів в апеляційній скарзі зазначено, що незважаючи на письмові пояснення ОСОБА_1 про небажання ходити на роботу, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність вини у діях ОСОБА_1 .

Щодо строку накладення дисциплінарного стягнення за прогул, то апелянт звертає увагу на те, що місячний строк притягнення до такої відповідальності обчислюється не лише з дня виявлення факту (події), а з дня закінчення службового розслідування, проведення перевірки. З урахуванням вказаного, суд першої інстанції зробив неправильний висновок про порушення роботодавцем статті 148 КЗпП України.

Крім цього, суд задовольнив заяву позивачки про уточнення назви відповідача, не дотримавшись вимог ст. 51 ЦПК України щодо залучення співвідповідача або заміни неналежного відповідача, оскільки в первинній редакції позову відповідачем зазначено Виробничий підрозділ Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філія «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця», який не має статусу юридичної особи та не може бути відповідачем.

На підставі таких доводів представник відповідача просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення скасувати, ухвалити нове про відмову в позові.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно із положенням ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає даним вимогам закону.

Предметом позову є скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, пов`язане із звільненням за прогул.

З матеріалів встановлено такі обставини справи.

Відповідно до запису в трудовій книжці (а.с. 17) 01.09.2000 ОСОБА_1 переведена на контрактну форму трудового договору провідником пасажирських вагонів з 01.09.200 до 22.11.2019 на підставі наказу №159 (контракт з працівником №152 від 28.08.2000, укладений між ОСОБА_1 та виробничим підрозділом Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський, а.с. 54-55, додаткова угода до контракту №1594 від 26.02.2004 а.с. 56-57).

Відповідно до наказу виробничого підрозділу Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» № 186 від 20.03.2020 «Про простій працівників виробничого підрозділу Вагонна дільниця ст. Київ-Пасажирський», з 12-00 год. 20.03.2020 було встановлено режим простою (далі наказ № 186, а.с. 68).

Відповідно до наказу виробничого підрозділу Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» № 501 від 29.09.2020 «Про відкликання з простою працівників вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця», було відкликано з простою з 01.10.2020 працівників вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський (далі наказ № 501, а.с. 69).

У додатку до наказу №501 зазначено прізвище позивачки, зроблено запис: «відмовилась, акт від 24.12.2020» (а.с. 103).

24.12.2020 було складено акт про те, що ОСОБА_1 24.12.2020 була ознайомлена з наказом № 501 від 29.09.2020 про відкликання з простою та відмовилася поставити дату та підпис в розділі «з наказом ознайомлена». Даний акт підписаний трьома працівниками (а.с. 64).

25.12.2020 інструктором поїзних бригад ОСОБА_2 складено рапорт про, те що ОСОБА_1 24.12.2020 була ознайомлена з наказом № 501, від підпису відмовилася, 25.12.2020 на роботу не з`явилася (а.с. 66).

30.12.2020 інструктором поїзних бригад ОСОБА_2 було складено доповідну записку про те, що 30.12.2020 провідник ОСОБА_1 на роботу не з`явилася, про свою відсутність не попередила (а.с. 65).

Актами від 05.01.2021, 13.01.2021, 21.01.2021 (а.с. 61-63) було зафіксовано відсутність на робочому місці ОСОБА_1 30.12.2020 р.

27.01.2021 ОСОБА_1 надала письмові пояснення, в якому повідомила, що 24.12.2020 була ознайомлена з наказом № 501, від підпису з його ознайомленням відмовилася, вважаючи, що карантин, запроваджений Кабінетом Міністрів існує, тому з цієї причини вона не з`являлася на роботу.

Відповідно до протоколу ПКВЧ-1 12/5 від 27.01.2021 «Оперативної наради по розгляду порушення трудової дисципліни» (а.с. 52) було вирішено звільнити ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 КЗпП України, після погодження профспілкового комітету.

29.01.2021 виробничий підрозділ Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» звернувся з поданням до профспілкової організації працівників Вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 (а.с. 53).

Відповіді на дане подання відповідач не отримав.

Суд першої інстанції листом від 21.10.2021 (а.с. 96) звернувся до профспілкової організації працівників Вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський надати рішення про згоду або про відмову в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Поштовий конверт з цим листом вручено профспілковій організації 01.11.2021 (а.с. 99).

Станом на момент ухвалення рішення відповідь профспілкової організації не отримано.

Наказом № 202/ос від 16.02.2021 (а.с. 22, 58) ОСОБА_1 було звільнено з 24.12.2020 з посади провідника пасажирського вагона, згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Підставою зазначено: акти від 30.12.2020, 05.01.2021, 13.01.2021, 21.01.2021, акт від 24.12.2020 щодо ознайомлення з наказом від 29.09.2020 № 501, Протокол ПКВЧ-1 12/5 від 27.01.2021, рапорт інструктора поїзних бригад від 24.12.2020, доповідна записка інструктора поїзних бригад від 30.12.2020, пояснення ОСОБА_1 від 27.01.2021.

Переглядаючи рішення, виходячи із встановлених обставин, апеляційний суд виходить із таких норм закону, які регулюють спірні правовідносини.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогулом без поважних причин вважається полишення роботи без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку про розірвання трудового договору або залишення роботи до закінчення строку попередження без згоди на це роботодавця, якщо такий договір укладено на невизначений строк; залишення без поважних причин особою, з якою укладено строковий трудовий договір, роботи до закінчення строку трудового договору; самовільне залишення молодим спеціалістом (молодим робітником) роботи, на яку його направили після закінчення відповідного навчального закладу, до закінчення строку обов`язкового відпрацювання; самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, чергової відпустки тощо. Не може вважатися прогулом відсутність працівника на робочому місці за умови, що він присутній на підприємстві. Якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, його не можна звільнити за прогул. До такого працівника можуть застосовуватися інші види дисциплінарного або громадського стягнення чи впливу.

У позові ОСОБА_1 посилається на те, що на момент її звільнення прогулу не було, оскільки дію простою припинено лише з 01.02.2021 на підставі Наказу Філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» № 006 від 26.01.2021, яким визнано таким, що втратив чинність з 01.02.2021 наказ від 19.03.2020 № 067 «Про простій працівників філії «Пасажирська компанія».

Проте, як правильно зазначено судом першої інстанції за контрактом № 152 від 28.08.2000 ОСОБА_1 була прийнята на роботу працівником виробничого підрозділу Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця», тому наказ № 006 від 26.01.2021 не поширюється на позивача.

Крім того, позивачку відкликано з простоюз 01.10.2020 Наказом виробничого підрозділу Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» № 501 від 29.09.2020, з яким вона була ознайомлена, проте відмовилась підписати.

Факт належного ознайомлення ОСОБА_1 з наказом про відкликання з простою підтверджується актом від 24.12.2020 та її особистими поясненнями від 27.01.2021.

Зокрема зі змісту пояснень ОСОБА_1 від 27.01.2021 вбачається, що позивачка, будучи обізнаною про відкликання з простою з 01.10.2020, до моменту звільнення не з`являлась на роботу, пояснюючи це тим, що дія карантину не припинена.

Тобто, позивачка дізналась 24.12.2020 про необхідність приступити до роботи, однак визнала, що на роботу не виходила.

Отже, така відсутність працівника на роботі є прогулом в розумінні пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України, за допущення якого до працівника може бути застосовано дисциплінарне стягнення.

Відповідно до частини першої статті 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП України).

Тобто до порядку застосування дисциплінарного стягнення встановлені такі обов`язкові вимоги: виявлення дисциплінарного проступку; отримання від порушника письмового пояснення; додержання строків накладення дисциплінарного стягнення один місяць із дня виявлення дисциплінарного проступку і шість місяців із дня його вчинення працівником; видання власником наказу чи розпорядження про застосування дисциплінарного стягнення; доведення наказу (розпорядження) під розписку до відома працівника.

Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема пунктом 4 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до частини п`ятої ст. 43 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє роботодавця про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Оскільки профспілкова організація ні відповідачу, ні суду за судовим запитом не надала своє рішення про згоду/незгоду із звільненням ОСОБА_1 в межах строків, встановлених у ч. 5 ст. 43 КЗпП України, то вважається що така згода на розірвання трудового договору надана.

А тому, посилання у позові на відсутність згоди профспілкової організації на звільнення позивачки не впливає на висновок суду про законність такого звільнення.

Що стосується дотримання роботодавцем строків накладення дисциплінарного стягнення, то судова колегія вважає наступне.

Встановлено, що ОСОБА_1 була відсутня на роботі без поважних причин у період з 25.12.2020 (наступний день після ознайомлення з наказом про відкликання з простою) до 16.02.2021 (до моменту звільнення). Тобто протягом указаного часу позивачка до роботи не приступала і перебувала у безперервному прогулі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2018 року у справі №810/1224/17 з метою забезпечення єдності правозастосовчої практики надала тлумачення, зокрема, поняття «триваючого правопорушення». Так, за загальноприйнятим у теорії права визначенням триваючим вважають правопорушення, яке починається з будь-якої протиправної дії чи бездіяльності, коли винна особа не виконує конкретний покладений на неї обов`язок або виконує його неповністю чи неналежним чином, а потім така бездіяльність триває протягом певного проміжку часу до моменту виконання установлених обов`язків або виявлення правопорушення.

Оскільки позивачка була відсутня на роботі у період з 25.12.2020 до 16.02.2021 безперервно, то прогул як дисциплінарний проступок був триваючим.

При цьому весь період до 27.01.2021 роботодавцем вживались заходи щодо відібрання пояснень у позивачки, яка відмовлялась підписувати наказ про відкликання із простою та не надала жодних доказів на підтвердження поважності причин її тривалої відсутності на роботі.

Отже, так як пояснення з приводу поважності причин відсутності на роботі у позивачки відібрано лише 27.01.2021, тому немає жодних підстав для висновку, що наказ про звільнення від 16.02.2021 порушує місячний строк з дня виявлення дисциплінарного проступку.

В цьому аспекті апеляційний суд вважає вірною посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 02 червня 2021 року (справа №428/6597/19), у якій звернуто увагу, що обчислення місячного строку для застосування дисциплінарного стягнення здійснюється з дня виявлення не лише факту (події), а саме проступку. Виявлення проступку означає не лише виявлення факту (події), а й визначення працівника, що порушив трудові обов`язки, характеру порушення, шкідливих наслідків правопорушення, причинного зв`язку між правопорушенням і шкідливими наслідками, вини працівника. Як правило, місячний строк обчислюється з дня закінчення службового розслідування, проведення перевірки тощо. В той же час роботодавець наділений правом застосувати дисциплінарне стягнення до працівника не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що роботодавець пропустив місячний строк для застосування дисциплінарного стягнення з моменту виявлення факту проступку, здійснений за неправильного тлумачення ст. 148 КЗпП України.

Із урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про дотримання роботодавцем строків застосування дисциплінарної відповідальності, а отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог оскільки роботодавцем своєчасно, у визначений статтею 148 КЗпП України строк, застосовано дисциплінарне стягнення до позивача за виявлене порушення посадових обов`язків, а саме прогул.

При цьому колегія суддів бере до уваги встановлену обставину про те, що ОСОБА_1 допустила прогул впродовж кількох місяців, що є триваючим правопорушенням, а пояснення про причини прогулу відібрано лише 27.01.2020.

Такі висновки про своєчасне застосування дисциплінарного стягнення відповідають вимогам статті 148 КЗпП України та узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 03 березня 2021 року у справі № 813/1475/17 щодо визначення строку застосування дисциплінарного стягнення при триваючому правопорушенні, яким є прогул.

Апеляційним судом перевірено процедуру звільнення позивачки, порушень такої процедури не встановлено, наказ про звільнення є законним.

Позивачка не спростувала факт прогулу та не довела поважність причин невиходу на робоче місце у робочі дні 25.12.2020 та 30.12.2020, що в свою чергу, доведено відповідачем та підтверджується матеріалами справи.

Тому, апеляційний суд вважає доводи скаржника в цій частині доведеним та достатніми для висновку про незаконність оскаржуваного рішення. Решта доводів позову не підлягають до задоволення у зв`язку з висновком суду про законність застосування дисциплінарного стягнення в межах строків, встановлених статтею 148 КЗпП України.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на незалучення до участі у справі належного відповідача, то колегія суддів їх відхиляє, оскільки в тексті позовної заяви відповідачем зазначено Виробничий підрозділ вагонна дільниця ст. Київ-Пасажирський, Філія «Пасажирська компанія», Акціонерне товариство «Українська Залізниця».

З огляду на викладене, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

У зв`язку з задоволенням апеляційної скарги судові витрати підлягають стягненню із позивачки на користь відповідача. Однак позивачка є звільненою від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому судові витрати відповідача компенсуються за рахунок держави. Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 30.05.2022 відстрочено скаржнику сплату судового збору до ухвалення рішення за наслідком апеляційного перегляду. Тому апелянту не компенсується судові витрати, що складаються із судового збору.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 03 лютого 2022 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 липня 2022 року.

Судді