Постанова

Іменем України

07 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 570/3958/20

провадження № 61-12675св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргуОСОБА_1 на заочне рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 23 грудня 2020 року у складі судді Кушнір Н. В. та постанову Рівненського апеляційного суду від

22 червня 2021 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Боймиструка С. В., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Позов мотивований тим, що вона в порядку спадкування за заповітом є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 . Відповідач у справі - її колишній чоловік, який в цьому будинку зареєстрований. Реєстрація відповідача створює їй перешкоди у вільному користуванні її помешканням.

Просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від

23 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 22 червня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що як вбачається зі свідоцтва про право власності на домоволодіння від 20 листопада 1987 року матір позивача ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_1 . За цією адресою зареєстрований відповідач (колишній чоловік позивача). Факт непроживання в будинку підтверджується Актом обстеження Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 05 жовтня 2015 року та 28 вересня 2020 року, де вказано, що відповідач за даною адресою не проживає з 2010 року. Крім цього, позивачем у 2010 році була подана заява у поліцію про зникнення особи, на даний час будь-які відомості про місце перебування ОСОБА_2 відсутні.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Таким чином, позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням може бути подано виключно власником такого майна. Однак ОСОБА_1 не є власником майна, оскільки відсутній правовстановлюючий документ - свідоцтво про право власності чи свідоцтво про право на спадщину. Тобто позивач не набула права звернення до суду за захистом своїх прав у такий спосіб, адже її право власності не порушується. Таким чином суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог позивача та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення.

У рішенні Верховного Суду України № 825/1335/13-а від 01 березня 2016 року вказується, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до змісту статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. А тому в прохальній частині потрібно вказувати вимогу «позбавлення права користування житловим приміщенням».

Апеляційний суд вказав, що вимоги до суду про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком позивачка мотивувала тим, що він з 2011 року у будинку не проживає, не є членом її сім`ї, ніяких витрат по утриманню будинку не несе. Своє право на звернення до суду з позовом ОСОБА_1 обґрунтовувала наявністю у неї права власності на житловий будинок посилаючись на Свідоцтво про право власності на домоволодіння, видане на ім`я ОСОБА_3 та на заповіт, складений ОСОБА_3 на ім`я

ОСОБА_1 . Будь-яких інших документів, що підтверджували б право власності позивачки на житловий будинок по АДРЕСА_1 до суду першої інстанції не надано. До апеляційної скарги ОСОБА_1 долучила витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05 листопада 2020 року, що право власності на житловий будинок набула як спадкове майно за заповітом після звернення з позовом до суду. Тому, у суду першої інстанції не було правових підстав для висновку, що позивачка є власником будинку.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами апеляційної скарги, про те, що матеріали справи містять достатньо доказів для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування будинком. Позивачка посилається на те, що відповідач більше 11 років у будинку не проживає. Разом з тим, у позовній заяві вона вказує місце проживання відповідача АДРЕСА_1 . До суду повернулось поштове повідомлення про вручення особисто ОСОБА_2 повістки 23 березня 2021 року. Окрім цього, представник позивачки у судовому засіданні апеляційного суду в поясненнях припустив вирогідність того, що ОСОБА_2 помер. Такі обставини спростовують твердження позивача, що відповідач вибув із спірного будинку і проживає в іншому місці. Враховуючи те, що позивачка не надала жодного доказу на обґрунтування позовних вимог та аргументів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду слід без змін.

Аргументи учасників справи

У липні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила рішення судів скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції не застосовано висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 522/5654/17, а тому не враховано, що позивачем у такій категорії справ може бути не лише власник, а й член його сім`ї. Вона є власником будинку АДРЕСА_1 після смерті її матері, оскільки проживала з нею на момент смерті. Також її право власності підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідач у її помешканні не проживає із 2011 року. А тому заявляти вимогу про усунення перешкод неправильно. Суди не перевірили чи мали місце підстави, якими обґрунтовувалися вимоги і не вирішили, які норми права підлягали застосуванню. Суди не можуть виходити за межі позовних вимог. Звертаючись до суду із позовом вона указувала на частину другу статті 405 ЦПК України, статті 71-72 ЖК України, якими врегульовано визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за умови відсутності без поважних причин за місцем реєстрації.

З урахуванням наведеного, відповідач вважається таким, що втратив право користування будинком, а суд першої інстанції помилково вважав, що вона не має права звернення до суду із цією позовною заявою.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 18 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження в цій справі.

В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні порушив норми процесуального права та застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 10 лютого

2021 року у справі № 522/5654/17).

Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини

Суди встановили, що згідно свідоцтва про право власності на домоволодіння від 20 листопада 1987 року матір позивача ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 склала заповіт на ім`я ОСОБА_1

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі до 10 березня 1993 року.

ОСОБА_1 проживає у житловому будинку по АДРЕСА_1 .

За цією адресою зареєстрований відповідач (колишній чоловік позивача). Факт непроживання в будинку підтверджується Актом обстеження Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 05 жовтня 2015 року та 28 вересня 2020 року, де вказано, що відповідач за указаною адресою не проживає з 2010 року.

Позивачем у 2010 році була подана заява у поліцію про зникнення особи, на час подання позову будь-які відомості про місце перебування ОСОБА_2 відсутні.

До апеляційної скарги ОСОБА_1 долучила витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від

05 листопада 2020 року індексний номер 231240583, з якого вбачається, що право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 набула як спадкове майно за заповітом після звернення з позовом до суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

З`ясувавши, що при розгляді справи сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюютьспірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 522/5654/17 (провадження № 61-9662св20), на яку є посилання у касаційній скарзі, вказано: «суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову. У цій справі судами першої та апеляційної інстанцій не було враховано, що з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можуть звертатися наймач, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, а також власники жилого будинку (квартири). На стороні позивача можуть виступати власник житлового приміщення, наймач, члени його сім`ї, в тому числі ті, за якими зберігається право на користування житлом як за тимчасово відсутніми, або ті, що отримали броню (статті 73-75 ЖК Української РСР). Особи, які користуються жилою площею тимчасово, тобто не мають самостійного права на нього (піднаймачі, тимчасові мешканці), не мають права на пред`явлення такого позову. Позивачем може бути також наймодавець (житлово-експлуатаційна організація тощо)».

У частині першій статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутностічлена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (стаття 405 ЦК України).

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі

№ 6-709цс16 зроблено правовий висновок, що «зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Разом з тим, вирішуючи спір встановивши, що відповідачка з вересня 2001 року, у тому числі на момент набуття права власності позивачем на будинок у вересні 2013 року, на момент свого повноліття у лютому 2013 року і на момент звернення до суду з цим позовом у січні 2015 року у спірному будинку як член сім`ї позивача не проживала, суди помилково застосували до спірних правовідносин положення статей 150, 156 ЖК України та статті 405 ЦК України, оскільки за встановлених судами фактичних обставин спір підлягає вирішенню з підстав статей 383 та 391 ЦК України».

У постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі

№ 6-164цс12 зроблено висновок, що «згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належитьспадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України».

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)).

У справі, що переглядається, суди не врахували, що:

позивач, як спадкоємець, яка прийняла спадщину після померлої матері

ОСОБА_3 , мала речове право на вказаний житловий будинок на підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України, у тому числі право на його захист відповідно до положень глави 29 ЦК України;

з`ясувавши, що при розгляді справи сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини;

на підставі статті 391 ЦК України власник має право вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним;

при розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору враховуючи, що припинення права особи на користування житлом має бути оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції, а права власника цього житла захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

За таких обставин суди зробили помилковий висновок щодо підстав відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та спір по суті фактично не вирішили.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (див. висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі

№ 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18)).

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 23 грудня 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 22 червня 2021 року скасувати.

Справу № 570/3958/20передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції заочне рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 23 грудня 2020 року та постанова Рівненського апеляційного суду від 22 червня 2021 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук