РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2022 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Грушковської Л.Ю.,

за участю секретаря Шпак А.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області з даною позовною заявою, в якій просила визнати ОСОБА_2 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , таким що втратив право користування житловим приміщенням квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивачка є власником квартири АДРЕСА_2 . Відповідач ОСОБА_2 подарував позивачці ОСОБА_1 дану квартиру згідно договору дарування. У вказаному договорі відсутні будь-які угоди між відповідачем та позивачем щодо права відповідача користуватися спірною квартирою після припинення його права власності на подаровану ним квартиру. З 05.07.1996 в даній спірній квартирі зареєстрований колишній чоловік ОСОБА_1 ОСОБА_2 , але з 2020 року по даний час не проживає, мешкає окремо. На прохання позивача добровільно знятись з реєстрації належної їй квартири відповідач відмовляється. За всі роки його відсутності в квартирі за місцем реєстрації, відповідач жодного разу не цікавився її станом, не надавав ні фізичної, ні матеріальної допомоги на її ремонт та облаштування, до того ж вона як власник квартири, в якій вона постійно мешкає виконує всі обов`язки зі сплати комунальних послуг та утримання квартири в належному санітарно-технічному стані. Реєстрація відповідача у належній позивачу квартирі істотно порушує її права, як власника нерухомого майна, бо вона вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, не має можливості на свій розсуд розпорядитися належним їй майном: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укласти інші не заборонені законом угоди.

Ухвалою суду від 18.11.2022 року відкрито провадження у справі. Призначено судове засідання.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, подала заяву, в якій просила справу розглянути у її відсутність. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. В заяві по телефону просив розглянути справу без його участі. Позовні вимоги визнав.

Відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює.

Судом встановлено, що згідно рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 05.08.2021 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 7-8).

Відповідно до копії договору дарування від 21.07.2020 року дарувальник ОСОБА_2 подарував, ОСОБА_1 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 9-10).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 21.07.2020 приватним нотаріусом Драчевською Л.О. зареєстровано договір дарування квартири, серія та номер 1235 (а.с. 11).

Відповідно до виписки з господарської книги до складу сім`ї зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1 входять: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 13).

Відповідно до акту від 04.11.2022 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . При опитування сусідів виявлено, що ОСОБА_2 зареєстрований, але з 2020 року по даний час не проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів суд вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Суд приходить до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Верховний Суд зазначив, що при вирішенні справ щодо наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі з`ясувати, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідач спільним побутом із позивачкою не пов`язані та не проживають за вказаною адресою. Тобто в даному випадку визнання його таким, що втратила право користування житловим приміщенням не призведе до його фактичного виселення чи позбавлення житла, а тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В даному випадку суд враховує висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), а також Верховним судом у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц (провадження № 61-1634св19).

Враховуючи, що позивачка ОСОБА_1 є власником будинку, а відповідач ОСОБА_2 в цьому будинку не проживає, його реєстрація в будинку перешкоджає реалізації права власності позивачки, то відповідача слід визнати таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням.

Відповідно до пункту 26 Правил реєстрації місця проживання, які затверджені постановою КМУ від 2 березня 2016 року № 207, рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Суд вважає, що позов належить задовольнити, так як відповідач позов визнав повністю та визнання ним позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Питання про судові витрати необхідно вирішити в порядку передбаченому ч.1 ст.142 ЦПК України щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору сплаченого ним при подачі позову. Решта 50 відсотків судового збору, згідно ч.1 ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) грн. 20 коп.

Повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , з державного бюджету 496 (чотириста дев`яносто шість) грн. 20 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя