Провадження № 2/127/2006/22
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
22 листопада 2022 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі:

головуючого-судді Гуменюка К.П.,

за участю секретаря судового засідання Шмигори О.В.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва та припинення права власності,

в с т а н о в и в:
У липні 2022 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Каленяк Е.А. звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просить суд визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 790 від 28 жовтня 1993 року в частині надання дозволу на приватизацію та безоплатну передачу у приватну спільну власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 63,2 м. кв. Визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане виконавчим комітетом Вінницької міської ради 28 жовтня 1993 року про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що зареєстроване у ВООБТІ 09 грудня 1993 року в реєстрову книгу № 186 за № 1440/11701. Припинити право спільної приватної власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Вимоги позову мотивовано тим, що на даний час позивач на підставі оспорюваного рішення є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Оформлення документів на приватизацію на дану квартиру здійснювалось без відома позивача, згода на приватизацію квартири ним не давалась. Позивач та його сім`я в м. Вінниці не проживають та жодного відношення до квартири не мають. Дана квартира фактично належить батькам Позивача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та його брату ОСОБА_4 , які на даний час проживають в даній квартирі.

Вказане вище, в супереч волі позивача, позбавило останнього права на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, так як він не може отримати житло відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», як військовослужбовець, який проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України та перебуває на квартирному обліку у згаданій військовій частині складом родини 3 (три) особи, в тому числі: він, дружина ОСОБА_5 , 1983 р.н. та син ОСОБА_6 2011 р.н.

За наведених вище підстав, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалою суду від 01 серпня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 18 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 до судового засідання не з`явився. На адресу суду від його представника адвоката Каленяка Е.А. надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача. Вимоги позову підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовільнити.

Від представника відповідача ВК ВМР Мельника С.С. надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. При вирішенні даного спору покладається на думку суду.

Треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до судового засідання не з`явились, надавши на адресу суду заяви про розгляд справи у їх відсутність та не заперечували, щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 790 від 28 жовтня 1993 року (пункт 1.371) дозволено житловим органам приватизувати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 63,2 м. кв. та безоплатно передати в приватну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 (а.с. 11-13).

На підставі вказаного рішення виконавчим комітетом Вінницької міської ради 28 жовтня 1993 року видано свідоцтво про право власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та 09 грудня 1993 року свідоцтво про право власності зареєстровано в ВООБТІ, записано в реєстровій книзі № 186 за реєстровим номером №1440/11701 (а.с. 17).

На даний час ОСОБА_1 є військовослужбовцем та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, яка знаходиться в АДРЕСА_2 та перебуває на квартирному обліку у згаданій військовій частині складом родини 3 (три) особи, в тому числі: він, дружина ОСОБА_5 , 1983 р.н., син ОСОБА_6 2011 р.н., що підтверджується довідкою від 06 липня 2022 року, виданої військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України (а.с. 18).

З вказаної довідки також вбачається, що позивач разом зі своєю сім`єю проживає у службовій однокімнатній квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Конституції України права і свободи людини, їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, забезпечення прав є головним обов`язком держави.

Як вбачається з рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (справа про безоплатну приватизацію житла № 1-38/2010 від 10 червня 2010 року), приватизація державного житлового фонду не є обов`язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом.

Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутися до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк передбачений чинним законодавством. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 грудня 2013 року у справі № 6-121цс13.

Таким чином, право особи на безоплатну приватизацію є правом абсолютним, тобто таким, що залежить лише від її волі і не може бути заперечене жодною посадовою чи службовою особою. А тому актом здійснення цього права слід вважати подання заяви про приватизацію. Відповідно, така заява має трактуватися як підстава для набуття права власності на житло.

Судом встановлено, що на момент приватизації позивач був неповнолітній, оскільки досяг лише 7 років.

Відповідно до ст. 13 ЦК УРСР, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Вони вправі учиняти лише дрібні побутові угоди.

Набуття позивачем у спільну сумісну приватну власність квартири АДРЕСА_1 в порядку приватизації житла, від імені якого діяли на той час його батьки ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ), виходить за межі дрібної побутової угоди.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Питання згоди неповнолітніх членів сім`ї, які проживали в житлі, яке приватизується, вказаним Законом не визначено.

За наведеного, позивач став співвласником квартири у небажаний для себе спосіб.

Відповідно до ст. 322 ЦК України на позивача, внаслідок проведеної без урахування його дійсних інтересів приватизації спірної квартири, покладений тягар утримання частки у спільній власності на квартиру, в той час як цієї власності він не потребує і витрати на її утримання є для нього небажаними та недоцільними.

Преамбулою Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» зазначено, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні збереженні існуючого житла.

Проведеною приватизацією спірної згаданої квартири вказана мета не досягнута, а навпаки приватизація створила перешкоди в здійснені права на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі. Рішення про передачу житла у приватну власність було прийнято не позивачем, без врахування його дійсних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Чинним законодавством України, зокрема ст. 203 ЦК України, визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. При цьому, ч. 2 ст. 328 ЦК України регламентовано, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вбачається зі ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Враховуючи те, що приватизація житлового фонду не є обов`язком позивача, а правом, волевиявлення позивача не було здійснено під час приватизації квартири і вказаний правочин не відповідає його дійсній волі, його бажанню по покладенню на нього обов`язку утримання нерухомого майна. З урахуванням цього, приватизація квартири у такий спосіб порушує його цивільні права і дає йому законне право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

За наведених вище обставин, суд дійшов висновку про задоволення вимог позовної заяви ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва та припинення права власності.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:
Визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 790 від 28 жовтня 1993 року в частині надання дозволу на приватизацію та безоплатну передачу у приватну спільну власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 63,2 м. кв.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане виконавчим комітетом Вінницької міської ради 28 жовтня 1993 року про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що зареєстроване у ВООБТІ 09 грудня 1993 року в реєстрову книгу № 186 за №1440/11701.

Припинити право спільної приватної власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: ВИКОНАВЧИЙ КОМІТЕТ ВІННИЦЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ, місцезнаходження: 21050, Вінницька обл., місто Вінниця, вул. Соборна, 59, ідентифікаційний код юридичної особи: 03084813..

Третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Суддя Вінницького міського суду
Вінницької області Костянтин ГУМЕНЮК