ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

За участю секретаря : Владімірова Р.В.

розглянула в судовому засіданні, в порядку спрощеного провадження, з повідомленням учасників справи, апеляційну скаргу Полтавського національного педагогічного університету ім. В.Г. Короленка на рішення Октябрського районного суду м. Полтави, в складі судді Тімошенко Н.В., від 10 лютого 2022 року, дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена, по справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавського національного педагогічного університету ім. В.Г. Короленка про визнання наказу про відсторонення незаконним та його скасування, поновлення на роботі та зобов`язання виплатити заробітну плату,

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Полтавського національного педагогічного університету ім. В.Г. Короленка (надалі Полтавський НПУ ім. В.Г. Короленка), в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ відповідача про відсторонення її від роботи та поновлення на роботі, зобов`язати виплатити невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи.

Вимоги обґрунтовувала тим, що вона перебуває в трудових відносинах з університетом, працює на посаді чергової по гуртожитку.

10.11.2021 їй було вручено наказ про відсторонення від роботи з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Вважає, що університетом таким чином порушені її права як працівника, оскільки ні в трудовому контракті, ні в посадовій інструкції, а також положеннями чинного КЗпП України не передбачено відсторонення від роботи за вказаних обставин.

Доповнює свої вимоги тим, що вказаним відстороненням від роботи вона була позбавлена права заробляти на життя, втратила джерело свого існування, оскільки тривалий час не має можливості отримувати заробітну плату.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ №631-к від 03 листопада 2021 року «Про відсторонення від роботи окремих працівників Університету у зв`язку із введенням заходів спрямованих на запобігання виникнення і поширення коронавірусної хвороби, в частині відсторонення ОСОБА_1 з 08 листопада 2021 року».

Зобов`язано Полтавський національний педагогічний університет ім. В.Г. Короленка виплатити ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за час відсторонення від роботи за період з 08.11.2021 по 09.02.2021.

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Рішення суду в частині стягнення невиплаченої заробітної плати за час відсторонення від роботи в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Полтавського національного педагогічного університету ім. В.Г. Короленка на користь держави судовий збір в сумі 1816 грн.

Ухвалюючи рішення місцевий суд дійшов висновку, що вакцинація від COVID-19 не включена до календарних щеплень ні як обов`язкове, ні як обов`язкове профілактичне щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями, відсутність такої вакцинації у працівника не передбачена нормами чинного трудового законодавства як достатня правова підстава для відсторонення його від роботи, а відтак своїм наказом роботодавець порушив трудові права позивача, які підлягають судовому захисту.

Одночасно суд констатував, що здійснивши таке відсторонення позивача від роботи, університет позбавив останню засобів до існування, оскільки припинив їй виплату заробітної плати.

При цьому, суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення ОСОБА_1 на посаді, оскільки не відбулося фактичне звільнення працівника з посади, а мало місце лише тимчасове відсторонення, в зв`язку з чим відмовив в задоволенні позову в цій частині.

В апеляційній скарзі Полтавський НПУ ім. В.Г. Короленка,посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні цих вимог.

Зокрема вказує, що університет діяв в межах своїх повноважень та вимог наказу МОЗ України «Про затвердження Переліку професій виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», взявши при цьому роз`яснення Касаційного цивільного суду в своєму листі стосовно застосування норм ст. 46 КЗпП щодо відсторонення від роботи працівника у зв`язку з відсутністю щеплення.

Окрім того вважає, що суд помилково зазначив, що в зв`язку з відстороненням від роботи відповідач залишилася без засобів до існування, оскільки остання була лише відсторонена від роботи, а не звільнена.

Рішення суду в частині відмови позовних вимог сторонами не оскаржується, а тому в апеляційного суду відсутні підстави для його перегляду в цій частині.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку що остання задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, ОСОБА_1 працює на посаді чергової по гуртожитку № 3 Полтавського Національного педагогічного університету імені В.Г. Короленка.

Згідно наказу №631-к від 03.11.2021 в.о. ректора Полтавського Національного педагогічного університету імені В.Г. Короленка «Про відсторонення від роботи окремих працівників Університету у зв`язку із введенням заходів спрямованих на запобігання виникнення і поширення коронавірусної хвороби» відсторонено від роботи ОСОБА_1 , чергову гуртожитку №3 з 08 листопада 2021 року до усунення причин, що його зумовили.

З акту від 05 листопада 2021 року, складеного працівниками університету вбачається, що ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом в.о. ректора про відсторонення та відмовилася від його підписання.

Вказаний факт відповідачем не заперечується.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд дійшов висновку, що оспорюваний наказ суперечить ЗУ «Про захист від інфекційних хвороб», оскільки вакцинація від COVID-19 не включена до календарних щеплень, а відсторонення від роботи на підставі відмови від проведення профілактичного щеплення проти COVID-19 є незаконним, оскільки такі дії свідчать про фактичне втручання та порушення права людини на працю та права заробляти працею на життя, втручання в які дозволено виключно законами України.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком.

Статтею 43 Конституції кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я.

Право на працю та право заробляти працею на життя, яке гарантоване статтею 43 Конституції, включено до розділу ІІ Конституції і належить до основних прав і свобод людини та громадянина.

Пунктом 1 статті 92 Конституції встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України.

Відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції, таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належить постанова Кабінету Міністрів України.

Відповідно до пункту 2 статті 116 Конституції Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянами, втім цей орган не наділений повноваженнями ухвалювати нормативно-правові акти, спрямовані на звуження або обмеження цих прав.

Згідно норм статті 8 Конституції України Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Отже, враховуючи вище наведене, можна прийти до висновку, що відсторонення від роботи на підставі відмови від проведення профілактичного щеплення проти COVID-19 є незаконним, оскільки такі дії є фактичним втручанням та порушенням права людини на працю та права заробляти працею на життя, втручання в які дозволено виключно законами України.

Відсторонюючи працівника, керівник повинен діяти в спосіб та в межах повноважень, передбачених законом.

Статтею 46 Кодексу законів про працю України встановлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 цього ж Закону обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Матеріали справи не містять подання уповноваженої посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби щодо відсторонення нею від роботи працівника ОСОБА_1 .

За відсутності в роботодавця належним чином оформленого подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби, відсторонення ним від роботи працівника, який відмовляється або ухиляється від профілактичних щеплень, є неправомірним.

Крім того, в порушення прав працівника роботодавець не з`ясував підстав її відмови від проходження щеплення, не забезпечив останній можливості надати пояснення та пред`явити відповідні медичні документи щодо стану свого здоров`я та можливих протипоказань щодо щеплень.

Зазначене свідчить, що в порушення ст. 27 вказаного Закону, роботодавцем фактично не було дотримано попередньої процедури для з`ясування підстав відмови працівника від щеплення, оскільки закон пов`язує можливе відсторонення від роботи лише за наявності необґрунтованої відмови від щеплення.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку про протиправність відсторонення позивача від роботи, а відтак права останнього підлягають судовому захисту.

Апеляційна скарга вищевказаних висновків суду першої інстанції не спростовує та не містить посилання на обставини, з якими процесуальне законодавство пов`язує підстави для скасування чи зміни судового рішення.

Доводи університету в апеляційній скарзі щодо їх дій у відповідності до методичної інформації наданої Касаційним цивільним судом Верховного Суду щодо застосування норм ст. 46 КЗпП у зв`язку з відсутністю щеплення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки у вказаній інформації також роз`яснено, що відсторонення працівника від роботи відбувається за поданням уповноваженої посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби, що не було дотримано позивачем.

Посилання навчального закладу у скарзі щодо помилкового висновку суду про позбавлення працівника засобів до існування судова колегія вважає безпідставним, оскільки в зв`язку з відстороненням від роботи, ОСОБА_1 позбавлена права на отримання заробітної плати вже протягом року.

Зокрема, матеріали справи не містять доказів про здійснення роботодавцем виплат заробітної плати відстороненому працівнику ОСОБА_1 за весь спірний період, у зв`язку з чим суд обґрунтовано задовольнив її вимогу в цій частині, зобов`язавши відповідача виплатити невиплачену заробітну плату за час відсторонення від роботи, що сприятиме відновленню порушеного трудового права позивача.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому по справі відсутні достатні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Полтавського національного педагогічного університету ім. В.Г. Короленка залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2022 року.

Судді : Обідіна О.І. Бутенко С.Б. Прядкіна О.В.