Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 757/47863/21-ц
Номер провадження 22-ц/824/11760/2022
Головуючий у суді першої інстанції Ільєва Т. Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції Поливач Л. Д.
30 листопада 2022 року місто Київ

Номер справи 757/47863/21-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

учасники справи:

заявник ОСОБА_1

заявник ОСОБА_2

заінтересована особа Печерський районний у місті Києві

Відділ державної реєстрації актів цивільного

стану головного управління юстиції у місті Києві

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Печерського суду міста Києва від 18 серпня 2022 року, постановлену у складі судді Ільєвої Т. Г. в приміщенні Печерського районного суду міста Києва, інформація про дату складення повної ухвали суду не зазначена,

у с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Печерського районного суду міста Києва із заявою, заінтересована особа: Печерський районний у місті Києві Відділ державної реєстрації актів цивільного стану головного управління юстиції у місті Києві, про встановлення факту батьківства ОСОБА_3 по відношенню до них, посилаючись на те, що встановлення такого факту їм необхідно для вирішення питання по оформленню спадщини. Свою заяву обґрунтовували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їхній батько ОСОБА_3 . Вказували, що за свого життя батько не перебував у зареєстрованому шлюбу із їхньою матір`ю ОСОБА_4 , а у свідоцтвах про народження заявників дані про їх батька було вказано згідно із частиною другою статті 53 Кодексу про шлюб та сім`ю України за вказівкою їх матері як - ОСОБА_5 . При цьому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 послались на те, що їх батьки з 1984 року разом проживали, вели спільне господарство та після народження заявників виховували та утримували їх разом, були зареєстровані за однією адресою та за час свого життя ОСОБА_3 визнавав заявників своїми дітьми.

У зв`язку із тим, що після смерті батька залишилося спадкове майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у встановлені законом строки та порядку звернулися до нотаріуса для прийняття спадщини, однак останній надав їм письмові роз`яснення щодо переліку документів, якими підтверджуються родинні відносини із спадкодавцем. Оскільки для оформлення спадщини, яка залишилися після померлого ОСОБА_3 , у заявників виникли труднощі у документальному підтвердженні факту батьківства їхнього батька вони змушені були звернутися до суду із цією заявою, відповідно до вимог якої просили суд встановити факт батьківства ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно заявників - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2022 року вказану заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Дана ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що із поданої заявниками заяви та характеру виниклих правовідносин убачається спір про право, так як факт, про встановлення якого просили заявники, згідно змісту заяви може оспорюватися та не визнаватись іншими спадкоємцями померлого ОСОБА_3 , а тому повинен бути доведеним в порядку позовного провадження. У зв`язку із викладеним, місцевий суд на підставі положень частини третьої статті 349 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) убачав наявними підстави для залишення без розгляду поданої ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заяви.

Не погодившись з ухвалою суду, заявники подали апеляційну скаргу у якій посилались на порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просили ухвалу суду про залишення їх заяви без розгляду скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявники зазначили, що місцевий суд дійшов помилкового та передчасного висновку про наявність у цій справі спору про право, оскільки такий висновок суду ґрунтується лише на його припущеннях та без жодних правових обґрунтувань та посилань на конкретні факти. Вказували, що єдиними спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 є лише його діти - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а без встановлення у судовому порядку факту його батьківства відносно заявників їхнє право на спадкування загалом не буде існувати та може виникнути тільки після ухвалення судового рішення про встановлення такого факту. Заявники зазначили, що суд не витребував копії спадкової справи померлого ОСОБА_3 , не переконався, що інших спадкоємців не існую, помилково дійшов висновку про наявність спору про право та не зазначив між ким конкретно існує спір про право. Суд помилково залишив заяву без розгляду керуючись ч.3 ст. 349 ЦПК України, яка не регулює вирішення питання про залишення без розгляду заяви про встановлення факту батьківства.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції заявник ОСОБА_2 та його представник - ОСОБА_6 , який також представляє інтереси заявника ОСОБА_1 , підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд про її задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у ній. ОСОБА_2 пояснив суду, що з родичів у батька залишилась лише рідна сестра, яка визнає його з сестрою своїми племінниками, вона весь час знала, що вони є дітьми її брата і спору з приводу спадкового майна ОСОБА_3 між ними не існує.

Представник заінтересованої особи Печерського районного у місті Києві Відділу державної реєстрації актів цивільного стану головного управління юстиції у місті Києві за викликом у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу вказана особа не скористалась.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважав за можливе провести розгляд справи за відсутності нез`явившогося представника заінтересованої особи, оскільки його неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з положеннями пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Так, залишаючи без розгляду подану заявниками заяву про встановлення факту батьківства, суд першої інстанції виходив із того, що у справі убачається наявність спору про право, оскільки в даному випадку встановлення юридичного факту пов`язується з метою у подальшому підтвердити право заявників на спадкове майно, а тому подана ними заява не підлягає розгляду в окремому провадженні, а має розглядатись в позовному провадженні.

Проте, переглянувши вказану ухвалу в апеляційному порядку, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Як було установлено судом та убачається із матеріалів справи ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася заявник ОСОБА_1 , а ІНФОРМАЦІЯ_5 - заявник ОСОБА_2 .

Згідно наданих суду копій свідоцтв про народження заявників, їх матір`ю зазначена ОСОБА_4 , а у графі «Батько» вказаний ОСОБА_5 (а.с.7, 10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується наявною у матеріалах справи копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 30 червня 2021 року Печерським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (а.с.11).

Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 19 липня 2021 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соловчук Л.В. 19 липня 2021 року було заведено спадкову справу після смерті померлого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , номер справи у спадковому реєстрі - 68000213, у нотаріуса - 45.

Убачається, що 21 липня 2021 року за вих.№143-01-24/01-16 указаним вище приватним нотаріусом заявнику ОСОБА_1 було надано письмові роз`яснення щодо підтвердження факту родинних відносин зі спадкодавцем відповідними документами, а також щодо можливості у разі їх відсутності звернутися до суду із відповідною заявою.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту батьківства заявники посилались на те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є їхнім батьком. Їхня мати ОСОБА_4 не перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , у свідоцтвах про народження заявників запис у графі «Батько» був здійснений на підставі частини другої статті 53 Кодексу законів про шлюб та сім`ю України за вказівкою матері як « ОСОБА_5 ». Відповідно , по-батькові заявників у їхніх свідоцтвах про народження було зазначено як «ОСОБА_1 », «ОСОБА_8 ».

Зазначали, що їхні батьки спільно проживали з 1984 року, вели спільне господарство, після народження у них заявників спільно їх виховували та були зареєстровані за однією адресою. Разом з тим, померлий ОСОБА_3 за час свого життя визнав своє батьківство відносно заявників. Оскільки батьки заявників не перебували у зареєстрованому шлюбу, а записи про батька у актових записах та у свідоцтвах про народження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були здійснені на підставі статті 53 Кодексу про шлюб та сім`ю України за вказівкою матері, у заявників виникли труднощі в прийнятті спадщини, яка залишилася після смерті їхнього батька. Тому, саме для подальшого оформлення у нотаріуса права на спадкове майно у заявників виникла необхідність у встановленні факту батьківства померлого батька, у зв`язку із чим вони звернулись до суду із відповідною заявою, посилаючись на положення статті 130 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Сімейний кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року, а Кодекс про шлюб та сім`ю України 1969 року (далі - КпШС України) втратив чинність. Разом з тим застосовується закон, який діяв на час спірних правовідносин, а саме на час народження заявника.

Таким чином, зважаючи на ту обставину, що заявники у справі, які просили у судовому порядку встановити факт батьківства народилися до 01 січня 2004 року, виниклі у цій справі правовідносини щодо реєстрації народження дітей повинні регулюватися Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Відповідно до положень частини другої статті 53 КпШС України в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

Також частиною третьою наведеної статті передбачені умови, за яких могло бути встановлене батьківство певної особи щодо дитини і ці умови відрізняються від тих умов, які передбачені СК України щодо встановленні батьківства.

Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року №3, у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, або смерті жінки, котра вважалась матір`ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні.

Заяви про встановлення факту як батьківства, так і материнства суд приймає до розгляду, якщо запис про батька (матір) дитини в Книзі реєстрації народжень учинено згідно зі ст.135 СК (2947-14 ).

Із заявою про встановлення факту батьківства до суду мають право звернутися матір, опікун (піклувальник) дитини, особа, яка її утримує та виховує, а також сама дитина, котра досягла повноліття, а факту материнства - батько й інші перелічені особи. Усі вони беруть участь у справі як заявники, а органи опіки та піклування й інші особи (залежно від обставин справи) - як заінтересовані особи.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з положеннями частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як визначено частиною сьомою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У відповідності до пункту 5 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Положеннями частини першої статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно до частини другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51 сво 18) зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження №14-567 цс 18) зроблено висновок, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої та другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У відповідності до положень статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Положеннями частини першої статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про встановлення факту батьківства, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вказаний факт не підлягає встановленню у порядку окремого провадження, оскільки в даному випадку існує спір про право, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження.

Однак, переглянувши в апеляційному порядку ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2022 року, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, оскільки вони зроблені судом передчасно та не відповідають нормам права, які підлягають застосуванню, і фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції, зробивши висновок про наявність у справі спору про спадкове право, першочергово не перевірив право заявників на подання до суду заяви про встановлення факту батьківства, а саме щодо внесення у їх актові записи про народження відомостей про батька на підставі частини другої статті 53 КпШС України, а також не з`ясував хто саме у цій справі є спадкоємцем у порядку, передбаченому спадковим правом (Цивільним кодексом України), який би оспорював право заявників на спадщину, тобто не встановив, між ким існує спір про право на спадкове майно померлого ОСОБА_3 , оскільки існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним.

При цьому, з`ясовуючи виникли у справі обставини справи та вказуючи на наявність у ній спору про спадкове право, суд для з`ясування наявності кола інших спадкоємців після смерті ОСОБА_3 не витребував в порядку частини другої статті 294 ЦПК України як відомості зі спадкового реєстру щодо наявності складеного померлим за свого життя заповіту та заведення після його смерті спадкової справи, так і копії такої спадкової справи. Не було витребувано судом також копії відповідних актових записів про народження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Разом з тим, з матеріалів справи не убачається, що судом було заслухано у судовому засіданні учасників справи та з`ясовано наявність інших спадкоємців, у яких із заявниками потенційно міг виникнути спір щодо спадкового майна та які б мали бути залученими до участі у справі в якості заінтересованих осіб. Наприклад, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив суду, що окрім них із сестрою по лінії батька також є рідна тітка (яка може бути спадкоємицею другої черги у випадку відсутності спадкоємців першої черги при умові прийняття нею спадщини), з якою вони підтримують дружні стосунки та яка не претендує на спадщину, що залишилася після смерті ОСОБА_3 .

Отже, зробивши висновок про наявність спору про спадкове право, суд першої інстанції повинен був встановити чи існують інші спадкоємці померлого ОСОБА_3 , чи звертався хтось з них також до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, чи включались вони до складу жодної з черг спадкоємців за законом та чи визнають вони право заявників на спадщину після смерті ОСОБА_3 . Вказані обставини можна було б встановити лише при розгляді справи по суті за участі самих заявників, а також витребуваних із спадкового реєстру відомостей та матеріалів спадкової справи у копіі.

Подібні висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 336/709/18 провадження № 61-39374 св 18, від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19-ц, провадження № 61-872 св 21 від 28 квітня 2021 року у справі № 520/19532/19, провадження № 61-13709 св 20.

Таким чином, висновки суду про наявність спору про право, який має розглядатися у порядку позовного провадження, є передчасним та таким, що не підтверджується зібраними по справі доказами.

Ураховуючи викладене, оскаржуване судове рішення не може вважатися законним та підлягає скасуванню, а справа - передачі до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до пункту 6 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з вимогами пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, яке призвело до помилковості ухвали є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що зазначені порушення судом першої інстанції норм процесуального права є підставою для скасування ухвали суду і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду відповідно до вимог пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України.

При продовженні розгляду справи суд першої інстанції має роз`яснити заявникам принцип диспозитивності цивільного судочинства з метою з`ясування кола заінтересованих осіб по даній справі, перевірки наявності у заявників права на звернення до суду з заявою про встановлення факту батьківства і лише після встановлення цих обставин вирішити питання щодо наявності або відсутності спору про право заявників на спадкове майно ОСОБА_3 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст. 374, ст.ст. 379, 381-384, 389 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Печерського суду міста Києва від 18 серпня 2022 рокускасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 05 грудня 2022 року.

Судді:

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна