Номер провадження: 22-ц/813/1003/22
Головуючий у першій інстанції Абухін Р.Д.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О. М., Погорєлової С. О.,

за участю секретаря - Власенко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2019 року по цивільній справі за позовом Одеського національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Одеський Національний медичний університет звернувся до суду із зазначеним позовом та просив стягнути з відповідача понесені витрати пов`язані з навчанням ОСОБА_1 ,, у вищому навчальному закладі в сумі 62193грн., та виплаченої стипендії в сумі 26342,18 грн.

В обґрунтування вимог посилався на те, що відповідач 10.07.2008 року був зарахований до Одеського Національного медичного університету на спеціальність «лікувальна справа», уклав угоду № 330 про навчання за кошти державного бюджету з зобов`язанням після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати за направленням не менше ніж три роки (замість чого абітурієнт отримує вищу освіту безкоштовно). У 2014 році ОСОБА_1 закінчив Університет та отримав розподіл для проходження інтернатури до КУ «Балтський районний Центр первинної медико-санітарної допомоги» на посаду лікаря-загальної практики - сімейного лікаря. ОСОБА_1 не прибув до місця роботи. Відповідно до розрахунків економічного відділу Університету, за весь період з 01.09.2008 року по 30.06.2014 рік сума витрат на навчання ОСОБА_1 , (без урахування стипендіального фонду) складає 62193 грн. Згідно з розрахунками Університету за період навчання з 2008 року по 2014 рік відповідачу була виплачена стипендія у розмірі 26342,18грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2019 року позов Одеського національного медичного університету до ОСОБА_1 , - « про стягнення витрат на навчання» було задоволено, постановлено:

стягнути з ОСОБА_1 суму витрат на навчання за період з 2008 року по 2014 рік у розмірі 62 193 грн. на користь Державного бюджету України;

стягнути з ОСОБА_1 суму виплаченої стипендії за період з 2008 року по 2014 рік у розмірі 26 342,18 грн. на користь Державного бюджету України;

стягнути з ОСОБА_1 на користь Одеського національного медичного університету суму сплаченого судового збору в розмірі 1 841 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_1 через представника - ОСОБА_2 . В скарзі, з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, ставиться питання про скасування судового рішення.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції під час розгляду справи було порушено територіальну юрисдикцію, оскільки відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

В оскаржуваному рішенні суд посилається на Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений постановою КМУ №992 від 22.08.1996 року і Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України №367 від 25.12.1997 року, в частині зобов`язання випускників відпрацювати за направленням три роки, або відшкодувати у встановленому порядку по державному бюджету вартість навчання у разі не прибуття за місцем розподілу, відмови приступити до роботи, не відпрацювання трьох років, який суперечить статтям 43,53 Конституції України та статті 64 Закону України «Про вищу освіту» та втратив чинність 31 травня 2017 року на підставі Постанови Кабінету Міністрів України «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету міністрів України» №376 від 31.05.2017 року.

Вказує, що положення угоди, що була укладена між позивачем та відповідачем, формувались відповідно до чинної на той час статті 52 Закону України «Про освіту», яка на даний час виключена із цього закону і в силу статті 58 Конституції України втратила свою дію.

Крім цього наголошує, що суд першої інстанції не надав правової оцінки заяві про застосування наслідків спливу позовної давності.

Про відсутність підстав для задоволення позовних вимог відповідачем заявлялось у суді першої інстанції при подачі письмового відзиву на позов.

19 квітня 2019 року до Одеського апеляційного суду представником позивача було подано відзив на апеляційну скаргу відповідно до якого останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

При цьому посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.03.2019 року провадження у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2019 року по цивільній справі за позовом Одеського національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання було вікрито.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.04.2019 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Розпорядженням № 5201 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 07.11.2019 року у відповідності до п. 3.12. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду під головуванням судді Князюка О. В.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.11.2019 року справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2019 року по цивільній справі за позовом Одеського національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання було прийнято до провадження головуючого судді Князюка О.В.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.05.2020 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду у загальному порядку.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.04.2021 року було витребувано у КУ «Балтський центр первинної медико-санітарної допомоги» Балтської міської ради Одеської області відомості щодо проходження інтернатури випускником 2014 року ОСОБА_1 - лікарем загальної практики-сімейним лікарем.

13 грудня 2022 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Смирновою Ларисою Петрівною було подано клопотання про проведення судового засідання, призначеного на 22.12.2022 року на 10:00 год. в режимі відеоконференції за допомогою програмного комплексу "EasyCon" (електронна адреса для здійснення підключення за допомогою ЕЦП та обліковий запис: ІНФОРМАЦІЯ_1 , т.: НОМЕР_1 ).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.12.2022 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Смирнової Лариси Петрівни про проведення судового засідання, призначеного на 22.12.2022 року на 10:00 год. в режимі відеоконференції за допомогою програмного комплексу "EasyCon" (електронна адреса для здійснення підключення за допомогою ЕЦП та обліковий запис: ІНФОРМАЦІЯ_1 , т.: НОМЕР_1 ).

21 грудня 2022 року на електронну адресу Одеського апеляційного суду від Одеського національного медичного університету.

Вказує, що відповідно до п.п. 2.2.5 Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою, укладеної між ОНМедУ та ОСОБА_1 , відповідач після отримання диплома зобов`язується прибути до місця працевлаштування за направленням Міністерства охорони здоров`я України і відпрацювати там не менше трьох років. В разі відмови - випускник повинен відшкодувати до державного бюджету вартість навчання.

Згідно з п.п. 2.3., 2.5. Розділу II Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України № 291 від 19.09.1996 (дане Положення втратило чинність 01.01.2022, проте застосовується до даних спірних правовідносин), підставою для зарахування в інтернатуру є диплом лікаря (провізора) з певної лікарської (провізорської) спеціальності, посвідчення про направлення на роботу за персональним розподілом або довідка про право самостійного працевлаштування.

Випускники вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, які з поважних причин не можуть своєчасно, 1 серпня поточного року, приступити до навчання в інтернатурі, зобов`язані до 15 серпня повідомити про це Головне управління державної служби та медичних кадрів Міністерства охорони здоров`я України, Міністерство охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управління охорони здоров`я обласної, Київської, Севастопольської міської держадміністрації, обласне, міст Києва та Севастополя ВО "Фармація", обласну, міст Києва та Севастополя санітарно-епідеміологічну станцію відповідно.

В матеріалах справи наявний лист КУ «Балтський центр первинної медико-санітарної допомоги» № 145 від 11.05.2017 року, відповідно до якого ОСОБА_1 до місця роботи не прибув, хоч і отримав диплом та був зарахований на посаду ще в 2014 році.

ОСОБА_1 для проходження очної частини інтернатури на базі ОНМедУ в період з моменту отримання диплому (2014 рік) по грудень 2022 року в ОНМедУ не зараховувався.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Так встановлено, що відповідач 10.07.2008 року був зарахований до Одеського Національного медичного університету на спеціальність «лікувальна справа», уклав угоду № 330 про навчання за кошти державного бюджету з зобов`язанням після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати за направленням не менше ніж три роки (замість чого абітурієнт отримує вищу освіту безкоштовно).

У 2014 році ОСОБА_1 закінчив Університет та отримав розподіл для проходження інтернатури до КУ «Балтський районний Центр первинної медико-санітарної допомоги» на посаду лікаря-загальної практики - сімейного лікаря. ОСОБА_1 не прибув до місця роботи.

Відповідно до розрахунків економічного відділу Університету, за весь період з 01.09.2008 року по 30.06.2014 рік сума витрат на навчання ОСОБА_1 , (без урахування стипендіального фонду) складає 62193 грн. Згідно з розрахунками Університету за період навчання з 2008 року по 2014 рік відповідачу була виплачена стипендія у розмірі 26342,18грн.

Наказом управління охорони здоров`я від 07.07.2014 року №128-К, ОСОБА_1 зараховано на посаду лікаря-інтерна для проходження інтернатури з 01.08.2014 року.

З листа КУ «Балтський центр первинної медико-санітарної допомоги» «145 від 11.05.2017 року ОСОБА_1 до місця роботи не прибув.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам судове рішення районного суду у повній мірі не відповідає.

Так, предметом позову у цій справі є вимога Одеського національного медичного університету про стягнення з відповідача суми витрат на навчання за кошти державного бюджету та суми виплаченої їй стипендії у зв`язку з порушенням нею угоди про навчання за кошти державного бюджету з метою отримання вищої освіти.

Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Судом встановлено і не спростовано відповідачем і матеріалами справи, що ОСОБА_1 , закінчивши навчання за кошти державного бюджету України в Одеському державному медичному університеті, не відпрацював трирічний термін відповідно до направлення за державним замовленням.

Отже, ОСОБА_1 не було дотримано вимоги угоди № 330, укладеної 10 липня 2008 року між нею та Одеським державним медичним університетом, у частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу.

Згідно з частиною другою статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту», пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (чинна на час укладення угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2008 року № 070728) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367.

Відповідно до зазначених вище нормативних актів випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) зазначено, що «вирішуючи спори про стягнення коштів за навчання судам слід керуватися таким. Якщо між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (наприклад, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом), то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням.

Велика Палата Верховного Суду вважає розумним та справедливим відповідне договірне зобов`язання щодо відпрацювання фахівцем після закінчення відповідного навчання трьох років за направленням замовника такого навчання, який оплатив навчання фахівця.

На переконання Великої Палати Верховного Суду покладення на фахівців, які отримали вищу освіту безкоштовно за державним замовленням, обов`язку щодо оплатного відпрацювання (на умовах не гірших, ніж ті, які надаються іншим працівниками державного сектора економіки) за направленням держави протягом визначеного періоду часу (трьох років) не суперечить самій суті конституційного права на безкоштовну вищу освіту і в сучасних умовах економічного розвитку країни відповідає інтересам суспільства, щодо отримання від держави якісних послуг у відповідних секторах» (пункти 66-68).

Зазначене узгоджується із правовими висновками, які містяться у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року у справі № 607/9099/15-ц (провадження № 61-694св17), від 19 вересня 2018 року у справі № 607/3690/17 (провадження № 61-1116св17), від 31 жовтня 2018 року у справі № 607/3681/17-ц (провадження № 61-26840св18 ), від 15 травня 2019 року у справі № 598/760/17 (провадження № 61-14476св18), від 30 січня 2019 року у справі № 607/3682/17 (провадження № 61-32084св18), від 26 червня 2019 року у справі № 607/7122/17-ц (провадження № 61-27937св18).

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 , добровільно підписуючи угоду від 10 липня 2008 року № 330, погодився на працевлаштування його навчальним закладом, отримав направлення на роботу та, навчаючись за кошти державного бюджету, погодився відшкодувати вартість свого навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років.

Разом з тим, судом встановлено, що представником відповідача ОСОБА_1 подано заяву від 05.12.2018 року, в якій остання просила суд застосувати строк позовної давності, зазначивши, що трирічний строк позовної давності підлягає відрахуванню з 01.08.2014 року (дати закінчення дії договору). Разом з тим, із позовом про стягнення витрат на навчання позивач звернувся лише 01.08.2018 року, тобто після спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод неодноразово зауважував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має декілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, опираючись на докази, які вже втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; рішення від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач подав заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до п.п. 2.2.5 Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою, укладеної між ОНМедУ та ОСОБА_1 , відповідач після отримання диплома зобов`язується прибути до місця працевлаштування за направленням Міністерства охорони здоров`я України і відпрацювати там не менше трьох років. В разі відмови - випускник повинен відшкодувати до державного бюджету вартість навчання.

Згідно з п.п. 2.3., 2.5. Розділу II Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України № 291 від 19.09.1996 (дане Положення втратило чинність 01.01.2022, проте застосовується до даних спірних правовідносин), підставою для зарахування в інтернатуру є диплом лікаря (провізора) з певної лікарської (провізорської) спеціальності, посвідчення про направлення на роботу за персональним розподілом або довідка про право самостійного працевлаштування.

Випускники вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, які з поважних причин не можуть своєчасно, 1 серпня поточного року, приступити до навчання в інтернатурі, зобов`язані до 15 серпня повідомити про це Головне управління державної служби та медичних кадрів Міністерства охорони здоров`я України, Міністерство охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управління охорони здоров`я обласної, Київської, Севастопольської міської держадміністрації, обласне, міст Києва та Севастополя ВО "Фармація", обласну, міст Києва та Севастополя санітарно-епідеміологічну станцію відповідно.

Тобто, перебіг позовної давності в цьому конкретному випадку за позовними вимогами Одеського національного медичного університету почався у серпні 2014 року, з часу коли відповідач ОСОБА_1 не прибув до місця роботи у визначений у направленні на роботу строк.

Так, підставою для звернення з цим позовом є угода укладена між ОСОБА_1 та Одеським національним медичним Університетом про підготовку фахівця з вищою освітою від 10 серпня 2008 року.

За вказаним договором відповідач взяв на себе зобов`язання після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації відпрацювати не менше трьох років в державному секторі народного господарства, а у разі відмови їхати за направленням - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання.

Тобто, початок обов`язку відшкодувати вартість виникає відразу після відмови студента відпрацювати.

Колегія суддів також звертає увагу на висновок, зазначений у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі №753/11000/14-ц про те, що у разі якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах 3 та 4 статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem (слова договору повинні застосовуватися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови.

У постанові від 15 квітня 2020 року справа № 335/2734/17, провадження № 61-21075св19, Верховний Суд також зазначив, що перебіг позовної давності за позовними вимогами Запорізького державного медичного університету почався з часу, коли відповідач не прибув до місця роботи у визначений у направленні на роботу строк.

Враховуючи, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, встановивши обґрунтованість вимог позивача та пропуску нею строку позовної давності, про які зазначав відповідач в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності, на підставі чого відмовити у задоволенні позову.

З огляду на викладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову Одеського національного медичного університету.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2019 року - скасувати.

Постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Одеського національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 грудня 2022 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: О.М. Таварткіладзе

С.О. Погорєлова