КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/8404/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2022 року у справі ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київпастранс» про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Комунального підприємства «Київпастранс» про відшкодування моральної шкоди та просив: стягнути з відповідача 500 000 грн моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що був очевидцем дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 17 червня 2016 року на б-рі Дружби Народів в м. Києві, внаслідок якої його дружина ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження та другу групу інвалідності.

Позивач вказував, що вироком Печерського районного суду міста Києва від 31 січня 2020 року у справі № 757/7972/18-к водія тролейбуса ОСОБА_4 (частина друга статті 286 КК України) та начальника зміни комунального підприємства ОСОБА_8 (стаття 287 КК України) визнано винними у завданні тілесних ушкоджень ОСОБА_3 .

В результаті таких подій йому, ОСОБА_1 , було спричинено душевних страждань, нервове потрясіння, стрес, оскільки порушився нормальний лад та плин життя, погіршилась якість життя, внаслідок стресу погіршився сон, він турбувався про стан здоров`я своєї дружини та про її життя, відчував невпевненість, розпач.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій наголошує, що злочин, що призвів до травмування дружини ОСОБА_1 , вчинено службовими особами відповідача під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків, а відповідач, як роботодавець та власник джерела підвищеної небезпеки, несе відповідальність за завдану моральну шкоду.

Апелянт вказує, що в діях працівників КП «Київпастранс» наявний повний склад цивільного правопорушення, передбачений ст. 1167 ЦК України, він зазнав сильних душевних страждань у зв`язку із протиправною поведінкою щодо члена його родини та між цими факторами наявний причинно-наслідковий зв`язок.

ОСОБА_1 вважає висновок суду про недоведеність ним позовних вимог безпідставним, оскільки судом не було розглянуто заяви про допит свідків та експерта, про витребування доказів, а тому при прийнятті оскаржуваного рішення суд мав би враховувати наданий стороною позивача висновок експерта, який ним відхилено без наведення мотивів.

Крім того, апелянт посилається на те, що внаслідок отриманих травм його дружина втратила репродуктивну функцію та у 2018 році їй було встановлено діагноз «безпліддя», а відтак родина ОСОБА_5 назавжди втратила можливість завести ще одну дитину.

Враховуючи викладене в апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Також просить вирішити питання розподілу судових витрат.

21 липня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від Комунального підприємства «Київпастранс», відповідно до якого не погоджується із доводами апеляційної скарги, а оскаржуване рішення вважає законним, обґрунтованим та таким, що винесено при повному з`ясуванні обставин справи, тому просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , а оскаржуване рішення - залишити без змін.

В своєму відзиві відповідач наголошує, що ОСОБА_1 в кримінальному провадженні 757/7972/18-к потерпілим не визнавався, а його дружині, як потерпілій в рамках вказаного кримінального провадження, виплачено моральну шкоду в розмірі 500 000 грн.

Вказує, що згідно довідки МЦ «Мати і дитина» від 14 квітня 2018 року дружина позивача ОСОБА_3 з березня 2015 року знаходилась на лікуванні у цьому медичному закладі, а відповідно до експертного висновку №1589/Е на момент потрапляння її до лікарні після ДТП, вона вже перенесла оперативне втручання з приводу видалення придатків. Вказане, на думку відповідача, свідчить про те, що ще до настання події ДТП у ОСОБА_3 були проблеми з репродуктивною функцією та необхідність у застосуванні допоміжних репродуктивних технологій. Відтак, твердження позивача що його дружина втратила репродуктивну функцію внаслідок отриманих ушкоджень при ДТП не відповідають дійсності.

Також у відзиві звертає увагу, що дійсно довідкою від 02 лютого 2017 року ОСОБА_3 встановлено 2 групу інвалідності, однак довідкою від 25 січня 2018 року їй встановлено 3 групу інвалідності до 01 лютого 2021 року.

Разом з тим, КП «Київпастранс» вказує й на те, що докази встановлення групи інвалідності дружині позивача після 01 лютого 2021 року в матеріалах справи відсутні, а обґрунтовуючи розмір моральної шкоди позивач посилається виключно на свої слова та не надає при цьому жодного належного та допустимого доказу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_6 , а також надані пояснення свідка ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної Комунальним підприємством «Київпастранс», ОСОБА_1 надано суду в якості письмових доказів копії: матеріалів кримінальне провадження Печерського районного суду міста Києва № 757/7972/18-к, висновку експерта психолога ОСОБА_7 від 15 липня 2021 року, за яким ОСОБА_1 дійсно спричинені душевні страждання (моральна шкода) внаслідок ДТП, що мала місце 17 червня 2016 року в м. Києві, в зв`язку з протиправною поведінкою щодо його дружини ОСОБА_3 ; у висновку зазначено, що грошовий розмір моральних страждань (моральної шкоди), спричинених ОСОБА_1 внаслідок ДТП, що мала місце 17 червня 2016 року в м. Києві, були спричинені душевні страждання (моральна шкода) в зв`язку з протиправною поведінкою щодо його дружини ОСОБА_3 , можна визначити в розмірі від 500 000 грн до 800 000 грн.

Означені докази свідчать про те, що протягом лютого 2018 року - січня 2020 року у провадженні Печерського районного суду міста Києва перебував обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004534 від 05 липня 2016 року, відносно вчинення ОСОБА_4 злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, та ОСОБА_8 злочину, передбаченого статтею 287 КК України (кримінальне провадження № 757/7972/18-к).

Вироком Печерського районного суду міста Києва від 31 січня 2020 року, що набрав законної сили, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, та призначено йому покарання у виді трьох років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами, на підставі статті 75 КК України останнього звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на два роки; ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 287 КК України, та призначено йому покарання у виді одного року без позбавлення права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів, на підставі статті 75 КК України останнього звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік.

При ухваленні вироку, суд вважав встановленим, що 17 червня 2016 року близько 11:30 год., ОСОБА_4 , який керував тролейбусом «Київ 12.03» бортовий номер НОМЕР_1 та рухався по бул. Дружби Народів в м. Києві зі сторони станції метро «Дружби народів» в напрямку Деміївської площі своїми діями, які виразились у порушенні експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілій ОСОБА_3 тяжке тілесне ушкодження, вчинив злочин, передбачений частиною другою статті 286 КК України; ОСОБА_8 своїми діями, які виразилися у випуску в експлуатацію завідомо технічно несправного транспортного засобу, вчинене особою, відповідальною за технічний стан транспортних засобів, що заподіяли потерпілій ОСОБА_3 тяжке тілесне ушкодження, вчинив злочин, передбачений статтею 287 КК України.

Означеним вироком цивільний позов потерпілої ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Київпастранс», треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з Комунального підприємства «Київпастранс» на користь потерпілої ОСОБА_3 161 090,75 грн на відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, 500 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

Суд, вирішуючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_3 , врахував норми КПК України, ЦПК України, ЦК України, роз`яснення, викладені Верховним Судом України у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», практику Європейського суду з прав людини, вважав, що дійсно потерпіла ОСОБА_3 зазнала моральних страждань, проаналізував матеріали справи, оцінив надані докази, а, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди у 500 000,00 грн, врахував, що нанесена шкода здоров`ю потерпілої, її тривале перебування на реабілітації, що презюмується до виникнення вимушених змін у способі життя, психологічного дискомфорту та тиску, пов`язаних із необхідністю вирішення питань відновлення стану, що існував до пригоди; суд, визначаючи розмір відшкодування шкоди, пов`язаної із лікування, у сумі 161 090,75 грн, врахував, що потерпіла ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження, нею понесені витрати на лікування, обстеження, купівлю лікарських засобів, що знайшло своє підтвердження відповідними виписками із медичної документації, копіями квитанцій та товарних чеків, долученими потерпілою до позовної заяви. Вирок суду ані потерпіла, ані її представник не оскаржили.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір у вказаний справі та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, мотивував своє рішення тим, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження, а тому у їх задоволенні слід відмовити. Також вказано, що наданий позивачем висновок експерта психолога Волочай С.П. від 15 липня 2021 року не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами й разом з тим, вказаний висновок був підготовлений тільки на підставі заяви представника позивача, без дослідження матеріалів справи.

Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок.

Потерпілий має подати докази, що підтверджують факт завдання шкоди внаслідок ДТП, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зроблено висновок, що аналіз норм статей 1172 та 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні психологічного благополуччя, переживаннях, стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, фізичному та психологічному пристосуванні до порушень у стані здоров`я.

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Визначаючи розмір моральної шкоди, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 був очевидцем дорожньо-транспортної пригоди, в якій його дружина ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження, також враховує той факт, що позивач по справі постійно перебував поряд із дружиною, здійснював її догляд в медичних установах а також і після лікування, у зв`язку з чим зазнавав душевних страждань та хвилювань.

Виходячи із засад розумності та справедливості, ураховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, який був свідком того, що його дружина зазнала фізичної травми, а також подальший період її реабілітації, зміну звичного укладу життя подружжя ОСОБА_5 , апеляційний суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 100 000 грн, що не може вважатися явно завищеним чи надмірним для відповідача, який здійснює діяльність з організації перевезень на професійній та постійній основі та усвідомлює ризики, пов`язані із здійсненням такої діяльності.

Даючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо втрати дружиною позивача репродуктивної функції у зв`язку з отриманими під час вказаної пригоди травмами, то колегія суддів враховує, що відповідно до довідки ТОВ «НЕОМЕД» від 14 квітня 2018 року, виданої ОСОБА_3 вбачається, що вона перебувала на лікування в МЦ «Мать и Дитя» з 02 березня 2015 року, що свідчить про наявність проблем із здоров`ям до настання дорожньо-транспортної пригоди. Надані позивачем довідки з даного медичного центру не свідчать про безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між дорожньо-транспортною пригодою та настанням безпліддя у ОСОБА_3 , а тому й правові підстави для стягнення моральної шкоди на користь позивача ОСОБА_1 у більшому розмірі відсутні.

Відповідно до положень статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховую вищевикладені обставини справи, а також норми законодавства, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції неможна вважати законним та обґрунтованим, а тому останнє підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апелянт звільнений від сплати судового збору на підставі п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, то суд апеляційної інстанції стягує розмір судового збору з відповідача в дохід держави у розмірі 1 000 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2022 року скасувати та ухвалити у вказаній справи нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Київпастранс» ( юр. адр. 04070 м. Київ, вул. Набережне шосе, буд. 2 ) на користь ОСОБА_1 100000 ( сто тисяч) грн. на відшкодування спричиненої моральної шкоди.

Стягнути з Комунального підприємства «Київпастранс» ( юр. адр. 04070 м. Київ, вул. Набережне шосе, буд. 2 ) в дохід держави 1000 (одна тисяч ) грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 01 грудня 2022 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв