головуючий у суді І інстанції Каліушко Ф.А.
провадження № 22-ц/824/6740/2022
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів Березовенко Р.В., Лапчевська О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної іпотечної установи на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», за участю третьої особи, яка заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державної іпотечної установи, про припинення правовідносин за договором, припинення договору іпотеки

за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» (надалі по тексту - АТ «Банк «Фінанси та кредит»), третя особа - Державна іпотечна установа (надалі по тексту - ДІУ), про припинення правовідношення між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_1 за кредитним договором від 05 листопада 2004 року № 1344pv-10-04, та припинення договору іпотеки від 14 лютого 2005 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 05 листопада 2004 року між ним та ТОВ Банк «Фінанси та кредит», назва якого змінена на АТ «Банк «Фінанси та кредит», був укладений кредитний договір № 1344pv-10-04.

Для забезпечення виконання цього договору між ними було укладено договір іпотеки від 14 лютого 2005 року. 01 серпня 2008 року ОСОБА_1 сплатив 52 000 доларів США, а також проценти за користування кредитними ресурсами у розмірі 5 701,11 доларів США.

Зазначає, що підтвердження виконаних ним зобов`язань є висновок експерта від 28 липня 2017 року за ЕД 2017/085. Однак, з 01 серпня 2008 року по 22 червня 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» продовжував приймати і зараховувати грошові кошти за кредитним договором, що призвело до: переплати коштів у рахунок погашення заборгованості по тілу кредиту у загальній сумі 12 712,20 доларів США; переплати коштів у рахунок погашення заборгованості за процентами за користування кредитом у загальній сумі 19 395,38 доларів США, у зв`язку з чим позивач просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У жовтні 2018 року третя особа, Державна іпотечна установа, подала позовну заяву до ОСОБА_1 , у якій просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ДІУ заборгованість за кредитним договором у сумі 673 608 грн 37 коп. (основний борг станом на 17 вересня 2015 року 377 264 грн 73 коп., прострочені відсотки за користування кредитом - 165 781 грн 65 коп., пеня - 83 136 грн 48 коп., інфляційні втрати - 47 425 грн 51 коп.) (т. 4, а.с. 150).

Позовна заява мотивована тим, що 11 лютого 2015 року між ДІУ та АТ «Банк «Фінанси та кредит» був укладений кредитний договір № 17/4 за умовами якого установа надала банку у кредит грошові кошти у сумі 155 600 000 грн, строком з 11 лютого 2015 року по 11 червня 2015 року включно зі сплатою 15,3 процентів річних.

У якості забезпечення виконання зобов`язання банком за кредитним договором № 17/4 від 11 лютого 2015 року між установою та банком укладений договір застави майнових прав № 17/4-З від 11 лютого 2015 року за рахунок яких задовольняються усі вимоги ДІУ.

Одночасно між ДІУ та банком 11 лютого 2015 року був укладений договір відступлення права вимоги № 17/4-В, за умовами якого банк передав позивачу всі права вимоги за кредитним договором № 1344pv-10-04 від 05 листопада 2004 року, договором іпотеки № 630 від 14 лютого 2005 року, договором поруки № 1344/З від 05 листопада 2004 року, договором поруки № 1344/1 від 05 листопада 2004 року, договором поруки № 1344/2 від 05 листопада 2004 року та договором поруки № 1344/3 від 05 листопада 2009 року.

Банк не повернув кошти ДІУ, що підтверджується актом звіряння розміру заборгованості та ухвалою суду про затвердження мирової угоди.

Пункт 1.2 договору відступлення набрав чинності 17 вересня 2015 року (прийнято постанову про віднесення банку до категорії неплатоспроможних»; ДІУ своїм листом від 17 вересня 2015 року повідомила банк про набуття всіх прав вимог про які йдеться у пункті 1.2 договору відступлення). Про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 1344ру-10-04 від 05 листопада 2004 року ДІУ листом з повідомленням про вручення від 15 жовтня 2015 року № 7353/11/2 повідомила відповідача. Банк листом від 23 листопада 2015 року повідомив ДІУ про суму заборгованості станом на 17 вересня 2015 року. ОСОБА_1 порушив пункт 3.2 кредитного договору, станом на 11 вересня 2018 року нарахована заборгованість на загальну суму 673 608 грн 37 коп.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державної іпотечної установи, про припинення правовідносин за договором, припинення договору іпотеки.

Відмовлено у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення заборгованості.

Рішення мотивовано тим, що матеріалами справи спростовуються, що основне зобов`язання було виконане ОСОБА_1 01 серпня 2008 року, оскільки ОСОБА_1 17 серпня 2007 року та 08 листопада 2010 року укладав та підписував додаткові угоди до договору.

Судом першої інстанції відхилено висновок експерта від 28 липня 2017 року № ЕД2017/085 (т. 1, а.с. 32), на який посилається позивач, як на підставу відсутності у нього заборгованості за спірним кредитним договором, оскільки у ньому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і що він підготовлений для подання до суду.

ОСОБА_1 не спростував наявні в матеріалах справи розрахунки заборгованості, не надав свій, та не надав жодних доказів, які б свідчили про повне виконання ним зобов`язань за кредитним договором. Тобто, основне зобов`язання не припинено, підстав припинення іпотеки судом першої інстанції не встановлено.

ДІУ стало новим кредитором позивача за первісним позовом, а останнім заявлені вимоги до ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», яке відступило свої права саме ДІУ, тобто неналежного відповідача, жодних клопотань/заяв про заміну неналежного відповідача за первісним позовом від позивача чи його представника під час розгляду справи не надходило, тому суд першої інстанції, керуючись наведеними правовими нормами, а також, врахувавши встановлені обставини, відмовив позивачу у задоволенні його позовних вимог про припинення правовідносин за кредитним договором та припинення договору іпотеки.

Щодо позову третьої особи з самостійними вимогами, то оскільки з позовом про стягнення заборгованості до суду ДІУ звернулася 12 жовтня 2018 року, тобто з порушенням трирічного строку позовної давності, ОСОБА_1 подана заява про застосування позовної давності, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна давність позивачем пропущена, при цьому останній не надав обґрунтованих підстав для поновлення відповідного строку.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державна іпотечна установа подала апеляційну скаргу, у якій просить: скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову Державної іпотечної установи та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, що викладені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі від 04 липня 2018 року у справі № 369/1923/15-ц, та Постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18.

11 лютого 2015 року між ДІУ та ПАТ Банк «Фінанси та Кредит», укладений договір відступлення прав вимоги № 17/4-В, за умовами якого банк передав ДІУ, усі права вимоги за кредитним договором від 15 листопада 2004 року №1344 ру-10-04 (позичальник - ОСОБА_1 ), договору іпотеки від 14 лютого 2005 року № 630 та договорам поруки укладеним в забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 05 листопада 2004 року № 1344pv-10-04.

Тобто, ДІУ набула усі права за кредитним договором, що належали первісному кредиторові, зокрема й право на нарахування відсотків за користування кредитними коштами.

Висновок суду першої інстанції про порушення трирічного строку позовної давності не є аргументованим, оскільки у липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк Фінанси та Кредит», про припинення правовідносин між ним та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором та припинення договору іпотеки.

23 липня 2018 року ухвалою Дарницького районного суду міста Києва відкрито провадження у справі, а ДІУ залучено у цій справі у якості третьої особи.

Скориставшись правом, передбаченим статтею 52 ЦПК України, ДІУ звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до пункту 3.2 кредитного договору позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані по кредитному договору до 05 листопада 2019 року після часткового погашення кредитних ресурсів, а саме: починаючи з травня 2005 року позичальник зобов`язується щомісячно у строк до 10 числа кожного місяця проводити погашення заборгованості за кредитними ресурсами в складі щомісячного ануїтетного платежу. Тобто, кінцевий строк повернення кредитних коштів встановлений кредитним договором - 05 листопада 2019 року.

Позовна заява ДІУ мотивована тим, що 11 лютого 2015 року між ДІУ та АТ «Банк фінанси та Кредит» укладений кредитний договір № 17/4, за умовами якого ДІУ надала ПАТ БАНК «Фінанси та Кредит» кредит у розмірі 155 600 000 грн строком з 11 лютого 2015 року по 11 червня 2015 року включно зі сплатою 15,3 відсотків річних.

У якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 17/4 між банком та ДІУ був укладений договір застави майнових прав № 17/4-3 від 11 лютого 2015 року за рахунок якого задовольняються усі вимоги ДІУ.

11 лютого 2015 року між ДІУ та ПАТ Банк «Фінанси та Кредит», укладений договір відступлення прав вимоги №17/4-В, згідно з умовами якого банк передав третій особі, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ДІУ, усі права вимоги за кредитним договором від 05 листопада 2004 року №1344 pv-10-04, договору іпотеки від 14 лютого 2005 року № 630 та договорам поруки укладеним в забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 1344 pv-10-04 від 05 листопада 2004 року.

Пункт 1.2 договору відступлення набирає чинності 17 вересня 2015 року в день прийняття Постанови НБУ про віднесення ПАТ «БАНК Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних, тобто про наявність порушеного права на стягнення вищенаведеної заборгованості ДІУ дізналася 17 вересня 2015 року.

Судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, безпідставно застосовано строк позовної давності та не враховано, що строк повернення кредитних коштів визначений 05 листопада 2019 року, а порядок повернення визначений як повернення ануїтетними платежами (рівними щомісячними платежами).

Тобто, ДІУ звернулась до суду з дотриманням загальних строків позовної давності.

Від ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у кому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року залишити без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року в частині відмови у задоволені позову ДІУ є таким, що ухвалено при повному з`ясуванні та доведеності обставин справи, що мають значення для справи: з додержанням висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Також позивач зауважує, є ДІУ не оскаржується дата звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 - 12 жовтня 2018 року.

ДІУ звернулась з позовом про стягнення заборгованості до суду 12 жовтня 2018 року, тобто з порушенням трирічного строку позовної давності, суд дійшов висновку, позовна давність позивачем пропущена, а останній не надав обґрунтованих підстав для поновлення відповідного строку.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року не оскаржується у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про припинення договору іпотеки, тому предметом апеляційного перегляду є оскаржуване рішення лише у частині відмови у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійних вимог на предмет спору, Державної іпотечної установи про стягнення заборгованості.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що 05 листопада 2004 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №1344 pv-10-04.

Відповідно до пункту 2.1. кредитного договору, банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпечення, повернення, строковості, платності кредитні ресурси у сумі 52 000 доларів США з сплатою відсоткової ставки 12 відсотків річних (т. 1, а.с. 8-11).

Відповідно до пункту 3.2 кредитного договору позичальник зобов`язується частково повернути кредитні ресурси, а саме у сумі 45 000 доларів США, отримані за цим договором, до 30 квітня 2005 року. Позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 05 листопада 2019 року.

Відповідно до пункту 3.2 кредитного договору (в редакції додаткової угоди від 08 листопада 2010 року) позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 05 листопада 2019 року. Позичальник зобов`язується щомісячно у строк до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості за кредитними ресурсами у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за цим договором становить 405 доларів США (т. 1, а.с. 18).

ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у розмірі 52 000 доларів США, що підтверджується заявою на отримання готівки від 05 листопада 2004 року (а.с. 12 т. 1).

У подальшому між ними було укладені додаткові угоди які змінювали процент, платіж, період та об`єм повернення коштів - 09 червня 2005 року, 01 лютого 2006 року, 07 лютого 2006 року, 17 серпня 2007 року, 08 листопада 2010 року.

Колегія апеляційного суду встановила, що строк, коли позичальник зобов`язався повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, - до 05 листопада 2019 року, не змінився.

14 лютого 2005 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавець передає іпотекодержателю наступне нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 19).

У подальшому 10 листопада 2010 року між ними був укладений договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки у п. 2 (т. 1, а.с. 23).

17 серпня 2007 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Банк «Фінанси та кредит» із заявою в якій просив згідно з наявного кредитного договору, надати йому суму у розмірі 30 000 доларів США до 05 листопада 2019 року готівкою (т. 3, а.с. 226), та 02 лютого 2010 року сторони підписали акт звірки залишків заборгованості за кредитним договором від 05 листопада 2004 року № 1344pv-10-04, за яким позивач підтвердив, що ним за кредитним договором отримано від банку грошові кошти у сумі 82 000 доларів США та залишок заборгованості за договором станом на 01 січня 2010 року складає 26 251,95 доларів США (т. 3, а.с. 228)

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, апеляційний суд вважає, що кредитування здійснювалось з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб.

Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, апеляційний суд застосовує до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Системний аналіз наведених положень цивільного законодавства дає підстави вважати, що при укладенні кредитного договору кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту, й несе зобов`язання із своєчасного його повернення та сплати процентів.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частини 5, 6 статті 81 ЦПК України).

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

У справах про стягнення кредитних коштів на банк покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальника покладений обов`язок довести своєчасне повернення грошових коштів відповідно до умов кредитного договору.

Факт отримання кредитних коштів у вказаному розмірі банком доведено належними доказами, а позичальником не спростовано.

Судом встановлено, що позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, ним були допущені прострочення сплати чергових платежів та виникла прострочена заборгованість.

Посилаючись на наявність простроченої заборгованості за кредитним договором у розмірі 490 195 грн 14 коп., яка виникла станом на 22 червня 2015 року, АТ «Банк «Фінанси та Кредит» 31 серпня 2015 року звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1344pv-10-04 від 05 листопада 2004 року, мотивуючи позов не виконанням позичальником умов договору в частині своєчасного повернення кредиту та набуттям у зв`язку з цим права примусового стягнення з позичальника повної суми заборгованості (а.с. 148-202 т. 2).

До позовної заяви було додано вимогу АТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 28 липня 2015 року про виконання зобов`язань за кредитним договором № 1344pv-10-04 та докази її направлення ОСОБА_1 19 серпня 2015 року (а.с. 174,177 т.2).

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 11 вересня 2015 року відкрито провадження у справі №753/16209/15-ц за позовом АТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1344pv-10-04 від 05 листопада 2004 року (а.с. 204 т. 1).

Вказана ухвала суду першої інстанції разом з копією позовної заяви з додатками, в тому числі і вимогою про дострокове повернення кредитних коштів, були направлені ОСОБА_1 судом першої інстанції 11 вересня 2015 року(а.с. 206 т. 1).

ОСОБА_1 оскаржував ухвалу про відкриття в апеляційному порядку.

За заявою ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 28 квітня 2016 року про залишення позовної заяви без розгляду, Дарницький районний суд міста Києва ухвалою від 06 липня 2016 року залишив без розгляду позовну заяву ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 32, 37 т. 3).

11 лютого 2015 року ДІУ (кредитор) та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» (позичальник, банк) уклали кредитний договір № 17/4 (т. 4, а.с. 1). 11 лютого 2015 року договір застави майнових прав № 17/4-З (т. 4, а.с. 5).

У якості забезпечення виконання зобов`язань банком за кредитним договором № 17/4 від 11 лютого 2015 року між ДІУ та банком укладений договір застави майнових прав № 17/4-3 від 11 лютого 2015 року за рахунок яких задовольняються усі вимоги ДІУ.

Одночасно між ДІУ та Банком 11 лютого 2015 року укладений договір відступлення права вимоги № 17/4-В, згідно з якого банк передав третій особі, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, всі права вимоги за кредитним договором № 1344pv-10-04 від 05 листопада 2004 року, договором іпотеки № 630 від 14 лютого 2005 року, договором поруки № 1344/3 від 05 листопада 2004 року, договором поруки № 1344/1 від 05 листопада 2004 року, договором поруки № 1344/2 від 05 листопада 2004 року та договором поруки № 1344/3 від 15 січня 2009 року.

Пунктом 1.2 договору відступлення права вимоги передбачено, що первісний кредитор вступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), вказаними у додатках до цього договору. Також пунктом 2.1 зазначеного договору вказана відкладальна умова про те, що пункт 1.2. набирає чинності в день прийняття рішення Національним банком України про віднесення первісного кредитора до категорії неплатоспроможних або на наступний календарний день у випадку неповернення банком установі суми кредиту та нарахованих процентів за користування кредитом у строк визначений кредитним договором отримання банком від ДІУ повідомлення про відступлення на користь нового кредитора прав вимоги, що має підтверджуватись відміткою про одержання банком на копії повідомлення.

17 вересня 2015 року на офіційному сайті Національного банку України було розміщено прес реліз, у якому зазначено, що відповідно до вимог статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» 17 вересня 2015 року Правління Національного банку України прийняло постанову № 612 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних».

ДІУ своїм листом від 17 вересня 2015 року № 6596/15/2 повідомила ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про набуття всіх прав вимог, про які йдеться у пункті 1.2 договору відступлення, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції банку з вхідним номером 30482 від 25 вересня 2015 року.

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не повернув кошти ДІУ, що підтверджується актом звіряння розміру заборгованості АТ «Банк «Фінанси та Кредит» перед Державною іпотечною установою за кредитним договором № 17/4 від 11 лютого 2015 року та ухвалою господарського суду міста Києва від 20 січня 2016 року у справі № 910/21864/15 про затвердження мирової угоди між ДІУ та банком.

Зважаючи на вказані обставини, пункт 1.2. договору відступлення набрав чинності 17 вересня 2015 року, а ДІУ, цього ж дня, набула право кредитора за кредитним договором №1344ру-10-04 від 05 листопада 2004 року.

Про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 1344ру-10-04 від 05 листопада 2004 року ДІУ листом з повідомленням про вручення від 15 жовтня 2015 року № 7353/11/2 повідомила відповідача.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до довідки від 24 вересня 2018 року № 4693/32/28 ДІУ, розрахунку заборгованості, заборгованість ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит № 1344pv-10-04 від 05 листопада 2004 року перед ДІУ становить 673 608 грн 37 коп., у томі числі: сума основного боргу - 377 264 грн 73 коп., прострочені відсотки за користування кредитом - 165 781 грн 65 коп., пеня - 83 136 грн 48 коп., інфляційні втрати - 47 425 грн 51 коп. (т. 4, а.с. 153-156).

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду вважає, що позивачем доведено розмір заборгованості позичальника, а відповідачем розмір вказаної заборгованості не спростовано.

Державна іпотечна установа, 12 жовтня 2018 року звертаючись до суду з позовною вимогою про стягнення з позичальника ОСОБА_1 заборгованості, посилалася на те, що 17 вересня 2015 року на підставі договору відступлення прав вимоги з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» набула усі права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором, банк листом від 23 листопада 2015 року повідомив про суму заборгованості станом на 17 вересня 2015 року, позичальник порушив пункт 3.2 кредитного договору, тому станом на 11 вересня 2018 року нарахована заборгованість на загальну суму 673 608 грн 37 коп.

Переглядаючи оскаржуване рішення в апеляційному порядку, апеляційний суд враховує, що заміна кредитора у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги, Державна іпотечна установа у цій справі є новим кредитором за укладеним кредитним договором, відповідно, описані вище кредитні правовідносини продовжують існувати з попереднім змістом, а відбулася виключно заміна сторони кредитора в існуючому зобов`язанні з попереднім змістом та усіма істотними умовами.

Відмовляючи у задоволенні позову третьої особи, з самостійними вимогами, суд першої інстанції виходив з того, що розмір заявленої до стягнення заборгованості ОСОБА_1 не спростовано, проте відповідач заявив про застосування позовної давності, а тому у задоволенні позову відмовлено саме з цих підстав.

Рішення суду першої інстанції оскаржується третьою особою з самостійними вимогами, з підстав неправильного застосування судом першої інстанції правил про позовну давність.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Водночас початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Отже, за змістом цієї норми права початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою правомочною особою (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 715/1402/19 (провадження № 61-11830св20)).

Тож початком перебігу такого строку захисту є день, коли кредитор довідався або міг довідатися про порушення свого права - невиконання позичальником основного зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за користування ним.

Відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Законодавець не визначив імперативного правила щодо умов та підстав настання строку виконання основного зобов`язання у разі невиконання чи неналежного виконання позичальником обов`язку з повернення кредиту, процентів у певні строки та у визначеному кредитним договором розмірі. Як правило, такі умови визначаються сторонами у договорі.

Сторони кредитних договорів на власний розсуд можуть визначити певні конкретні умови виникнення права вимоги щодо настання строку повернення кредиту у повному обсязі. Так, настання зазначеного строку повернення кредиту за умовами договору сторонами може:

а) бути зумовлене безпосередньо виникненням у позичальника прострочення з погашення заборгованості; або

б) пов`язуватися з моментом направлення вимоги боржнику; або

в) пов`язуватися з моментом отримання боржником вимоги; або

г) визначатися кредитором у вимозі (якщо у кредитному договорі такі повноваження кредитора окремо застережені).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) зазначила, що: «Аналіз змісту статей 1054, 1050 ЦК України свідчить, що у разі, якщо кредитор за кредитним договором, у якому згідно із його умовами позичальник зобов`язаний щомісячно повертати кредит рівними частинами відповідно до умов кредитного договору, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитними коштами, а також сплатити неустойку (пеню, штраф) за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним, змінив строк виконання основного зобов`язання (дострокове виконання основного зобов`язання), направивши повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту, то відповідний строк для пред`явлення вимоги до боржника обчислюється з наступного дня, зазначеного кредитором у повідомленні (вимозі) про дострокове повернення кредиту як дата дострокового добровільного повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, або після закінчення терміну, визначеного кредитором у повідомленні (вимозі) для його дострокового добровільного повернення.

Повідомлення (вимога) про дострокове повернення кредиту, яке направляється позичальнику є формою досудового вирішення спору між контрагентами та вимогою сторони, права або законні інтереси якої порушено, про добровільне/безпосереднє врегулювання спору, вказує на зміну строку виконання основного зобов`язання й встановлює обов`язок кредитора пред`явити позов до боржника протягом трьох років, якщо інше не визначено кредитним договором (статті 257, 259 ЦК України), недотримання якого може нести ризик лише для кредитора про втрату в майбутньому права на задоволення своїх вимог у примусовому порядку через суд».

Отже, момент та порядок настання строку виконання основного зобов`язання визначається сторонами за правилами, викладеними у кредитному договорі, а також кредитором у вимозі у разі невизначення такого моменту у кредитному договорі.

31 серпня 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Державна іпотечна установа, звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1344pv-10-04 від 05 листопада 2004 року (а.с. 148-202 т. т. 2).

До подання цієї позовної заяви до суду, АТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Державна іпотечна установа, 19 серпня 2015 року звернулося до позичальника з вимогою про дострокове повернення кредитних коштів та направило ОСОБА_1 вимогу від 28 липня 2015 року про виконання зобов`язань за кредитним договором № 1344pv-10-04 (а.с. 174 т.2), що підтверджується списком згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів (а.с. 177 т. 2).

Відповідно до пункту 3.4 цього кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, сплати нарахованих відсотків за ним, неустойки за умовами цього договору, зокрема, у випадку порушення позичальником умов цього договору, у тому числі несвоєчасне або не у повному обсязі здійснення зарахування грошових коштів на погашення заборгованості за кредитом чи процентами, відповідно до пунктів 3.2, 4.3, 4.4

У разі вимоги банку про дострокове повернення кредитних ресурсів і сплати відсотків, позичальник зобов`язаний повністю сплатити заборгованість протягом 10 банківських днів з моменту отримання вимоги банку. Банк може повідомляти позичальника по телеграфу, шляхом направлення рекомендованих листів з зворотнім повідомленням або нарочним (а.с. 8-9 т. 1).

Визначення правової природи письмової вимоги кредитора до боржника, та відповідно правових наслідків її надіслання залежить від змісту такої вимоги.

Якщо вимога за своїм змістом є нагадуванням чи інформуванням про існування заборгованості, а також містить прохання про погашення поточної заборгованості, то така вимога є досудовою претензією.

Якщо письмове звернення кредитора до боржника містить вимогу про дострокове повернення усієї суми заборгованості як простроченої, так і поточної, то таке звернення є вимогою про дострокове повернення кредиту, наслідком надіслання якої є зміна строку виконання основного зобов`язання у відповідності до частини другої статті 1050 ЦК України.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 203/4947/15-ц (провадження № 61-13944св18).

Оскільки у вимозі від 28 липня 2015 року АТ «Банк «Фінанси та Кредит» повідомило ОСОБА_1 про наявність поточної заборгованості станом на 22 червня 2015 року, вимагало негайного усунення порушень та виконання зобов`язання щодо сплати заборгованості у повному обсязі, а також попереджало, що у разі несплати якої банк змушений буде вживати заходів з примусового дострокового стягнення всієї суми кредиту, необхідно дійти висновку, що вказане звернення є вимогою про дострокове повернення кредиту, наслідком якої є зміна строку дії договору.

З огляду на це, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що питання щодо пропуску позовної давності має бути встановлене щодо кожного ануїтетного платежу з огляду на те, що АТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Державна іпотечна установа, скористався своїм правом на зміну умов договору щодо строків повернення кредиту шляхом пред`явлення 19 серпня 2015 року вимоги про дострокове повернення кредитних коштів за кредитним договором, тому строки повернення кредиту є такими, що настали 03 вересня 2015 року (пункту 3.4 кредитного договору).

Отже, Державна іпотечна установа, якій банк відступив право вимоги за кредитним договором № 1344pv-10-04, звернулася до суду 12 жовтня 2018 року зі спливом трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно застосовано строк позовної давності та не враховано, що строк повернення кредитних коштів визначений 05 листопада 2019 року, а порядок повернення визначений як повернення ануїтетними платежами (рівними щомісячними платежами), то колегія апеляційного суду вважає їх не обґрунтованими з огляду на таке.

Вимога про дострокове повернення кредиту відповідно до п. 3.4 кредитного договору Державною іпотечною установою позичальнику повторно не направлялася, позовні вимоги містять і вимогу про стягнення основного боргу, а не тільки прострочену суму боргу.

Строк повернення кредитних коштів визначений пункті 3.2. кредитного договору до 05 листопада 2019 року, отже звернення Державної іпотечної установи до суду 12 жовтня 2018 року про стягнення всієї суми заборгованості, є вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту, строк якого настав після пред`явлення вимоги АТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування або зміни у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення в оскаржуваній частині залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення заборгованості, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 15 грудня 2022 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська