Справа № 458/413/18 Головуючий у 1 інстанції: Кшик О.І.
Провадження № 22-ц/811/3557/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Ванівського О.М., Крайник Н.П.

при секретарі Ждан К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 26 серпня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

18.04.2018 ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_1 звернувся до Турківського районного суду Львівської області із позовом до ОСОБА_3 , в якому просить стягнути з ОСОБА_3 в його користь 24 645 євро, 50 085 доларів США та судові витрати.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29.03.2007 він- ОСОБА_2 видав відповідачу ОСОБА_3 нотаріально посвідчену довіреність, на підставі якої уповноважив відповідача проводити вказані в довіреності банківські операції щодо його грошових коштів. Користуючись вказаною довіреністю, ОСОБА_3 протягом 2007-2008 років, без відома позивача, зняв з його поточних рахунків, відкритих в ОТП-Банку, грошові кошти, а саме, 24 645 євро, 50 085 доларів США. Жодних коштів, які були зняті з рахунків, відповідач не повернув. Окрім цього, про зняття таких коштів позивачу не було відомо, відповідач про це не повідомляв ні усно, ні письмово. Про факти зняття коштів дізнався у вересні 2008 року, коли прибув до ОТП-Банку і йому повідомили, що всі перелічені поточні рахунки пусті, а кошти зняв ОСОБА_3 на підставі довіреності. У вересні 2008 року звернувся в правоохоронні органи із відповідною заявою про злочин. Вироком Франківського районного суду м.Львова від 23.08.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18.12.2017 ОСОБА_3 визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст.190 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаних злочинів. Виходячи з того, що між сторонами існували цивільно-правові відносини, які виникли на підставі договору доручення, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний йому повернути зняті з його рахунків кошти.

Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 26 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 представник ОСОБА_2 .

Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Вважає помилковими висновки суду про те, що між сторонами мали місце правовідносини, однак таке не виникло з договору доручення, оскільки в тексті нотаріально посвідченої довіреності від 29.03.2007 року є прямо вказано, що така видається довірителем на підставі договору доручення, укладеного між довірителем та повіреним відповідно до вимог ст.ст. 1000-1009 ЦК України, що в свою чергу є підтвердженням досягнення згоди між позивачем та відповідачем щодо усіх істотних умов договору доручення. Зазначає, що суд не взяв до уваги, той факт, що відповідач в поясненнях на заперечення позову вказав, що всі грошові кошти були ним повернені позивачу, що свідчить про усвідомлення та визнання ним обов`язку щодо повернення цих коштів позивачу та суперечить висновкам суду щодо відсутності такого обов`язку. Вважає безпідставним висновок суду про те, що у змісті довіреності від 29.03.2007 року відсутня умова щодо повернення довірителю отриманих з його банківського рахунку коштів.

Просить рішення Турківського районного суду Львівської області від 26 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким задоволити позовні вимоги.

12 квітня 2022 року від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Турківського районного суду Львівської області від 26 серпня 2021 рокузалишити без змін. Вважає, що апелянт плутає дійсну правову природу договору доручення та довіреності, посилається на договір доручення, укладений між довірителем і повіреним, однак такий всупереч ст.ст. 76-80, 81 ЦПК України до матеріалів справи, оскільки такого не існувало.

13 квітня 2022 року на адресу Львівського апеляційного суду від ОСОБА_4 представника ОСОБА_3 поступило клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. В обґрунтування клопотання посилається на те, що у зв`язку з воєнним станом на території України та значною віддаленістю приміщення суду від місцезнаходження представника, не може прибути в судове засідання до Львівського апеляційного суду 14 квітня 2022 року, однак бажає брати участь в судовому засіданні в режимі відео конференції.

Враховуючи, що клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції надійшло на адресу Львівського апеляційного суду 13 квітня 2022 року, тобто за 1 день до судового засідання, колегія приходить до висновку, що в задоволенні клопотання слід відмовити у відповідності до ч.2 ст.212 ЦПК України.

Сторони в судове засідання не з`явилися хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

Від представника апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надійшли клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із воєнним станом на території України, однак колегія суддів вважає, що матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду, сторони скористалися своїм правом на апеляційне оскарження рішення суду та подання відзиву по справі, не були обмежені в можливості викласти свої доводи та заперечення.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 14 квітня 2022 року, є дата складення повного судового рішення 28 квітня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд виходив з тих обставин, що матеріали справи не містять доказів укладення сторонами договору доручення, довіреність від 29.03.2007 не містить обов`язку відповідача, як повіреного, передавати грошові кошти, звітувати та надавати підтверджуючі документи про це на вимогу довірителя, натомість його лише уповноважено (надано право) розпоряджатися усіма відкритими на ім`я довірителя рахунками у будь-якому банку на території України без покладення на нього будь-яких обов`язків, у зв`язку з чим не можна вважати, що діями або бездіяльністю відповідача були порушені права та інтереси позивача.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

29.03.2007 року громадянин Італійської Республіки Аларія ОСОБА_5 на підставі довіреності, яка була посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О.А., уповноважив ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розпоряджатись усіма відкритим на його ім`я рахунками у будь-якому банку на території України. Для цього надав йому право подавати від його імені заяви, одержувати будь-які суми з його рахунків (в тому числі нараховані на суму вкладу відсотки) без обмежень їх розміру, а в разі необхідності - закрити рахунок, розписуватись за нього, отримувати довідки або інші документи про наявність грошових сум, поповнювати вказані рахунки, здійснювати будь-які валютні операції, а також виконувати всі інші дії в межах та в обсязі, передбачених чинним законодавством України для такого роду повноважень.

На підставі цієї довіреності, відповідач ОСОБА_3 , як повірений, протягом 2007-2008 років зняв з поточного рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_1 (EUR), відкритому в "ОТП-Банк" у м.Львів, наступні суми грошових коштів:

17.05.2007 - 1500 Євро, квитанція №37; 18.05.2007 - 2300 Євро, квитанція №25; 27.07.2007 - 45 Євро, квитанція 35; 06.09.2007 - 0000 Євро, квитанція №19; 18.09.2007 - 4900 Євро, квитанція № 25; 08.11.2007 - 2000 Євро, квитанція №39; 15.11.2007 - 5000 Євро, квитанція №22; 19.11.2007 - 5900 Євро, квитанція №8, а всього разом 24 645 Євро.

Також, на підставі вказаної вище довіреності, відповідач ОСОБА_3 , як повірений, 03.05.2007 зняв з поточного рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_1 (USD), відкритому в ОТП-Банк такі кошти: 30.03.2007 - 6000 доларів США, квитанція №3; 02.04.2007 - 3000 доларів США, квитанція №26, 02.04.2007 - 3000 доларів США, квитанція №4, 05.04.2007 - 3000 доларів США, квитанція №12, 12.04.2007 - 200 доларів США, квитанція №14, 07.05.2007 - 3000 доларів США, квитанція №10, 08.05.2007 - 6000 доларів США, квитанція №25, 27.07.2007 - 85 доларів США, квитанція №36, 13.12.2007 - 13300 доларів США, квитанція №15, 19.12.2007 - 10000 доларів США, квитанція №35, 30.01.2008 - 2500 доларів США, квитанція №35, а всього разом 50 085 доларів США.

Вироком Франківського районного суду м. Львова від 23.08.2016 ОСОБА_3 визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.190 КК України, ч. 2 ст. 190 КК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочинів та виправдано. Провадження у справі закрито. Цивільний позов ОСОБА_6 залишено без розгляду.

Вирок Франківського районного суду м. Львова від 23.08.2016 та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 18.12.2017 залишено без змін ухвалою Верховного Суду колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 13.12.2018.

Позивач по справі покликаючись на положення ст. 1006 ЦК України просить стягнути з відповідача кошти, які були одержані та не передані позивачу у зв`язку з виконанням договору доручення, що в свою чергу заперечує відповідач.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність , строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконання доручення (ч. 1 ст. 1006 ЦК України).

За своєю правовою природою договір доручення є консенсуальним та двостороннім. Договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згод з усіх істотних умов договору ( ч.1 ст. 638 ЦК України). Згідно з договором доручення кожна зі сторін має певні права та обов`язки, які кореспондуються одне одному.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору ( ч.3 ст.626 ЦК України)

Предметом договору доручення є певні юридичні дії повіреного. Вони мають бути правомірними, конкретними та здійсненними, а також чітко визначеними у договорі доручення або у виданій на його підставі довіреності (ст. 1003 ЦК України).

На договір доручення, крім гл. 68 ЦК України, присвяченої йому, також поширюються відповідні норми про представництво (гл. 17 ЦК України), в тому числі загальні правила про форму правочину (ст. 205-210 ЦК України) та про форму договору (ст. 639 ЦК України).

Договір доручення укладається в простій письмовій формі (ст. 208 ЦК). За бажанням сторін він може бути засвідчений у нотаріуса.

Договір доручення вважається укладеним із моменту його підписання сторонами, а якщо сторони вирішать засвідчити договір у нотаріуса, тоді з моменту такого посвідчення.

В обов`язковому порядку довіритель видає повіреному довіреність (ст. 1007 ЦК України). У довіреності треба вказати, які конкретно дії повинен учинити повірений (тобто визначити обсяг його повноважень), а також дату складання (без неї довіреність вважається нікчемною, тобто недійсною) і строк дії.

Форма довіреності на укладання правочинів повинна відповідати формі самого правочину (ч. 1 ст. 245 ЦК України). Це означає, що якщо договір, який повинен укласти повірений, потребує нотаріального посвідчення, то й видана повіреному довіреність повинна бути засвідчена нотаріусом.

Відповідно до роз`яснень, наданих в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (ст.ст. 205 - 210, 640 ЦК України). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Як видно зі змісту довіреності від 29.03.2007 (т.1 а.с.85), ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 розпоряджатись усіма відкритим на його ім`я рахунками у будь-якому банку на території України. Для цього надав йому право подавати від його імені заяви, одержувати будь-які суми з його рахунків (в тому числі нараховані на суму вкладу відсотки) без обмежень їх розміру, а в разі необхідності - закрити рахунок, розписуватись за нього, отримувати довідки або інші документи про наявність грошових сум, поповнювати вказані рахунки, здійснювати будь-які валютні операції, а також виконувати всі інші дії в межах та в обсязі, передбачених чинним законодавством України для такого роду повноважень.

Отже, згідно з довіреністю позивача від 29.03.2007 відповідач отримав право розпоряджатися особистими рахунками, відкритими на ім`я позивача.

Водночас, довіреністю від 29.03.2007 не визначено жодних обов`язків для відповідача, а навпаки, його лише уповноважено розпоряджатися усіма відкритими на ім`я позивача рахунками у будь-якому банку на території України.

Тобто, за змістом довіреності, позивач уповноважив відповідача (надав право) на здійснення певних юридичних дій без покладення на нього будь-яких обов`язків. Цією довіреністю встановлено свободу розсуду повіреного і не визначено обов`язку вчинити конкретні дії.

За наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами на час виникнення спірних правовідносин не було укладено письмового договору доручення, водночас, сама лише довіреність від 29.03.2007, виходячи з її змісту, не є підтвердженням досягнення згоди щодо мети, предмета договору доручення, його істотних умов, не встановлено, що відповідача було уповноважено на створення реальних правових наслідків - виникнення, зміну або припинення прав та обов`язків позивача, як довірителя та відповідно не є підтвердженням укладенням договору доручення.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В матеріалах справи відсутні докази, що між сторонами був укладений договір доручення, що відповідач взяв на себе зобов`язання щодо передачі довірителю одержаного у зв`язку з виконанням доручення, отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач не довів в судовому засіданні тієї обставини, що між сторонами був укладений договір доручення, його умови, а також невиконання відповідачем умов такого договору.

Доводи апеляційної скарги вищевказаних висновків суду не спростовують, а зводяться до тлумачення апелянтом норм матеріального права з метою доведення того, що суд першої інстанції не встановивши дійсні обставини справи не застосував норми матеріального права, які підлягали до застосування.

Посилання апелянта на те, що в тексті нотаріально посвідченої довіреності від 29.03.2007 року є прямо вказано, що така видається довірителем на підставі договору доручення, укладеного між довірителем та повіреним відповідно до ст.ст. 1000-1009 ЦК України, що в свою чергу є підтвердженням досягнення згоди між позивачем та відповідачем щодо усіх істотних умов договору доручення, не доводить того, що між сторонами укладався договір доручення в простій письмовій чи в нотаріально посвідченій формі, матеріали справи не містять доказів укладення сторонами договору доручення.

Доводи апеляційної скарги, що безпідставним є висновок суду першої інстанції про те, що у змісті довіреності від 29.03.2007 року відсутня умова щодо повернення довірителю отриманих з його банківського рахунку коштів зводяться до незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, оскільки в довіреності відсутні умови щодо необхідності вчинення ОСОБА_3 дій щодо передачі отриманих грошових коштів, а також не вказано строк та спосіб вчинення відповідних дій. Отже, в довіреності відсутні чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному (істотні умови договору доручення).

Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги та позовних вимог.

Доводи скаржника, що суд першої інстанції не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду є безпідставними, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у зазначених в апеляційній скарзі постановах Верховного Суду, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, що розглядається, та такі доводи скаржника відхиляються колегіє суддів, оскільки подібність правовідносин з метою застосування правового висновку Верховного Суду, встановлюється з урахуванням оцінки обставин кожної конкретної справи та не визначається власною позицією учасника справи щодо аналогічності фабул справ.

З огляду на наведене, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення коштів, оскільки позивачем не було доведено належними та допустимими доказами той факт, що права позивача порушені, а дії відповідача виходили за межі повноважень наданих довіреністю.

Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Оскільки, обставини на які скаржник посилається в апеляційній скарзі належними, допустимими та достатніми доказами не підтвердженні, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення Турківського районного суду Львівської області від 26 серпня 2021 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 26 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 28 квітня 2022 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник