Справа № 700/660/22
Провадження № 2/700/254/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2022 року Лисянський районний суд Черкаської області в складі

головуючого-судді: Пічкура С.Д.,

за участю секретаря: Сіденко Н.П.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 700/660/22, провадження № 2/700/254/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до Лисянської селищної ради Звенигородського району Черкаської області про визнання права власності на майно ,

установив:

До Лисянського районного суду Черкаської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Лисянської селищної ради Звенигородського району Черкаської області про визнання права власності на спадкове майно.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що у червні 2006 року він придбав у власність майно у вигляді нежитлових приміщень до складу яких належить: будинок олійні з обладнанням вартістю 16110 грн та будинок млина з обладнанням вартістю 17710 грн на загальну суму 33820 грн, які розташовані за адресою : АДРЕСА_1 . Вказані приміщення належали сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю «Хижинське», та були виділені в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі, а оплата їх повної вартості проводилася шляхом виплати готівки працівникам підприємства відповідно до протоколу №1 від 30.08.2001 року зборів працюючих товариства. Після проведення розрахунків із заробітної плати позивач відкрито та безперервно використовує вказані приміщення за їх цільовим призначенням з 2006 року по даний час. Позивач як добросовісний набувач майна у жовтні 2019 року замовив технічну документацію на виробничі будинки з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, але у зв`язку з ліквідацією попереднього власника майна, яким є СТОВ «Хижинське», що є загальновідомим фактом, позбавлений можливості його державної реєстрації, у зв`язку з цим вимушений звернутися до суду із вказаним позовом.

У судове засідання позивач не з`явився, направив клопотання про розгляд справи без його участі, позов підтримує повністю.

Представник відповідача, Лисянської селищної ради Звенигородського району Черкаської області у судове засідання не з`явився, направив суду клопотання про розгляд справи без їх участі, заперечень на позов не надав.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, встановивши обставини справи та відповідні до них правовідносини, суд виходить з наступного.

У червні 2006 року позивач придбав у власність майно у вигляді нежитлових приміщень до складу яких належить: будинок олійні з обладнанням вартістю 16110 грн та будинок млина з обладнанням вартістю 17710 грн на загальну суму 33820 грн, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , яким відкрито володіє та користується по даний час.

Згідно протоколу №1 від 30.08.2001 року вказані приміщення належали сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю «Хижинське», та були виділені в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі, а оплата їх повної вартості проводилася шляхом виплати готівки працівникам підприємства.

Вказані обставини також підтверджуються архівною довідкою відділу Лисянської районної державної адміністрації від 17.11.2020 року №119 .

Приміщення передані за накладною від 31 серпня 2001 року № 1285, кошти виплачені позивачем згідно відомостей з підписами працівників.

Після проведення розрахунків із заробітної плати позивач відкрито та безперервно використовує вказані приміщення за їх цільовим призначенням з 2006 року по даний час, що підтверджується довідкою Хижинської сільської ради від 01.12.2020 року №545.

Згідно ст. 344 ч. 1 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Набувальна давність поширюється на всі випадки фактичного володіння чужим майном.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

-володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

-володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

-володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга ст. 344 ЦК), (п. 9 Постанови).

Враховуючи положення ст. ст. 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦІК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 p. N3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном:.«Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

У рішенні від 30 листопада 2004 року (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Згідно з частиною другою статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Аналізуючи вимоги законодавства слід зазначити, що чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Колишній власник майна як юридична особа ліквідований, позивач є добросовісним набувачем нерухомого майна та в інший спосіб не може реалізувати своє право, як визнання права власнсоті за набувальною давністю.

Таким чином, враховуючи, що позивач добросовісно користується майном і понад десять років продовжує відкрито, безперервно ним володіти та користуватися, суд дійшов висновку, що за позивачем слід визнати право власності на будинок олійні з обладнанням та будинок млина з обладнанням, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1

Виходячи з викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 316, 317, 328, 335, 344 ЦК України, ст.ст. 3, 6, 7, 10, 12, 259, 264 -266, 269 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати право власності за ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) на будинок олійні з обладнанням та будинок млина з обладнанням вартістю 194 958 грн., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С. Д. Пічкур