ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2633/22 Справа № 175/3357/16-ц Категорія 39 Суддя у 1-й інстанції - Ребров С. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Гаржі О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргоюОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Кіровської селищної ради, третя особа: приватна нотаріальна контора Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області про скасування заповіту, визнання домоволодіння із надвірними спорудами об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на будинок та земельну ділянку у порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського районного нотаріального округу Руденко В.А., про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 18 березня 2006 року між ним та ОСОБА_3 було укладено шлюб, після укладення якого вони почали проживати однією сім`єю у домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , в якому він зареєстрований з 24 липня 2006 року.

Зазначає, що за час спільного проживання з ОСОБА_3 він добудував будинок, побудовав літню кухню під літерою Б за технічним паспортом, вбиральню під літерою Н, літній душ під літерою О, альтанку під літерою П, навіс під літерою Р, тамбур під літерами А2-1, А3-1 та інше. Також він займався оформленням земельної ділянки, на якій розташований зазначений житловий будинок разом з проведеною реконструкцією.

Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла та 05 липня 2016 року він звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського районного нотаріального округу Руденко В.А. із заявою про отримання свідоцтва про право власності на частину у спільному майні, проте отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Йому стало відомо про те, що його дружина за декілька днів до своєї смерті склала заповіт, за яким все належне їй майно заповіла своїй дочці.

Вважає, що заповіт підлягає скасуванню у зв`язку з тим, що його дружина тяжко хворіла, її стан здоров`я щодня погіршувався та він доглядав за нею щодня.

Враховуючи зазначене, з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд: скасувати заповіт посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Руденко В.А. від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 ; визнати домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю його та ОСОБА_3 ; визнати земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю його та ОСОБА_3 ; визнати за ним право власності за законом після смерті дружини на 1/2 частину домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та на 1/2 частину земельної ділянки, що знаходиться за вказаною адресою.

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 . У визначений законом строк вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Зазначає, що є спадкоємцем за заповітом, посвідченим 15 грудня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Руденко В.А. та зареєстрованим у реєстрі за № 955, за яким ОСОБА_3 заповіла їй все належне майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося.

Крім неї до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини також звернувся ОСОБА_2 , якому 05 липня 2016 року було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії.

Вказує, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2005 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі № 2-1443 за ОСОБА_3 визнано право власності на житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями АДРЕСА_1 . Право власності на підставі рішення зареєстровано 01 лютого 2006 року за ОСОБА_3 , реєстраційний номер 13724603.

За період спільного проживання ОСОБА_2 з померлою ОСОБА_3 відбулася незначна реконструкція житлового будинку. Всі будівельні матеріали були придбані ще за життя її батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вона також своєю працею та грошовими коштами приймала участь в побудові вищевказаних господарських будівель та споруд.

Зазначає, що ОСОБА_3 27 грудня 2012 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 893336, на якій розташований спірний житловий будинок, а 29 листопада 2013 року свідоцтво про право власності на спірне нерухоме майно.

Вважає, що на підставі наданих ОСОБА_2 квитанцій на будівельні матеріали на суму 15 000 грн. неможливо встановити, що вартість спірного житлового будинку значно збільшилася внаслідок спільних трудових чи грошових витрат.

Враховуючи зазначене, з урахування уточнених позовних вимог просила суд: визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:007:0936.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Руденко В.А., від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 .

Визнано домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Визнано земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності за законом після смерті дружини на 1/2 частину домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та на 1/2 частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:007:0936.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорюваним правочином дійсно були порушені права ОСОБА_2 , оскільки він входив до кола спадкоємців та міг би успадкувати частину спірного майна, яке належало померлій ОСОБА_3 . На час укладення оспорюваного правочину ОСОБА_3 мала такий фізичний стан, який істотно впливав (обмежував) на її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними, а докази, які спростовують зазначені обставини, в матеріалах справи відсутні.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2020 року скасовано та прийнято постанову про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову апеляційний суд виходив з того, що для визначення наявності у ОСОБА_3 стану психічного розладу, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними на момент укладення правочину, необхідні спеціальні знання в галузі психіатрії, однак висновок посмертної судової психіатричної експертизи у справі відсутній, тому суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що позивачем надано належні та допустимі докази того, що волевиявлення ОСОБА_3 на час підписання заповіту не було вільним і не відповідало її волі, що вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Крім того, нотаріальна дія по посвідченню заповіту ОСОБА_3 була вчинена приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Руденко В.А., у якої сумнівів у дієздатності заповідача на момент посвідчення заповіту, не виникало.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять мотивованої постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_5 . Позивач за зустрічним позовом не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала позовні вимоги та не надала суду доказів на їх підтвердження, тому позовні вимоги є передчасними.

Постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Меюс Я.С. задоволено частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання домоволодіння із надвірними спорудами об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на будинок і земельну ділянку у порядку спадкування за законом, та в частині вирішення питання розподілу судових витрат скасовано.

Справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Кіровської селищної ради, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського районного нотаріального округу Руденко В.А. про визнання домоволодіння із надвірними спорудами об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на будинок і земельну ділянку у порядку спадкування за законом, направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2021 року в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_2 про скасування заповіту та в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, залишено без змін.

Постанова Верховного Суду мотивована порушенням апеляційним судом положень статті 303 ЦПК України.

Допустивши вказане порушення апеляційний суд не перевірив дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в частині визнання спірного домоволодіння та земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також в частині визнання за ОСОБА_2 права власності за законом після смерті дружини на 1/2 частини зазначеного домоволодіння та земельної ділянки, не надав оцінки доказам, поданим сторонами та не перевірив відповідність висновків суду першої інстанції щодо вказаних вимог обставинам справи.

Разом з тим, Верховний Суд погодився із постановою апеляційного суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського районного нотаріального округу Руденко В.А. про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісних позовних вимог у повному обсязі, а зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не дослідив всі наявні в матеріалах справи докази та не надав їм належної оцінки, в результаті чого дійшов необґрунтованого висновку. ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів істотного збільшення вартості будинку, тому підстави для визнання права спільної сумісної власності подружжя на це майно відсутні. Заявляючи вимогу про визнання недійсним заповіту, ОСОБА_2 не надав жодного належного доказу на підтвердження того, що при складанні спірного заповіту ОСОБА_3 не розуміла значення своїх дій або не мала можливості керувати ними.

Відзив на апеляційну скаргу, при новому розгляді справи, до суду не надходив.

Враховуючи, що Верховним Судом скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання домоволодіння із надвірними спорудами об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на будинок і земельну ділянку у порядку спадкування за законом, та в частині вирішення питання розподілу судових витрат, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в зазначеній частині.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 про визнання домоволодіння із надвірними спорудами об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на будинок і земельну ділянку у порядку спадкування за законом, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_6 є дочкою ОСОБА_3 , про що 20 травня 1988 року складено відповідний актовий запис за № 9.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 18 березня 2006 року зареєстровано шлюб.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2005 року у цивільній справі № 2-1443 за ОСОБА_3 визнано право власності на житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями АДРЕСА_1 .

29 листопада 2013 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 , індексний номер 13714531, яким зафіксовано, що їй належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Об`єкт нерухомості складається із: житлового будинку під літерою А-1 з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 88,3 кв. м, житловою площею 46,8 кв. м: Б літня кухня, В сарай, Г сарай, Д вхід в погріб, Е сарай, Ж сарай, 3 сарай, Л сарай, ЛІ навіс, Н вбиральня, О літній душ, 01 навіс, П альтанка, Р навіс, С навіс, К колодязь, К1 колодязь, З/Я зливна яма, № 1-5 огорожі, І замощення.

Також ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯМ № 893336, виданого на підставі рішення сесії Кіровської селищної ради від 27 грудня 2012 року № 324-VI, належить земельна ділянка площею 0,1500 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами.

Розпорядженням селищної голови від 10 лютого 2016 року АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 за життя склала заповіт, зареєстрований в реєстрі № 955, згідно з яким заповіла все належне майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, та все, що належало їй на час смерті ОСОБА_1 .

Судом встановлено та як вбачається із матеріалів спадкової справи, 13 січня 2016 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася дочка ОСОБА_1 16 лютого 2016 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 звернувся чоловік ОСОБА_2 .

Постановою приватного нотаріуса Дніпропетровського районного нотаріального округу Руденко В.А. від 05 липня 2016 року ОСОБА_2 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право власності на частину в спільному майні подружжя померлої ОСОБА_3 , а саме на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку, у зв`язку з відсутністю у нього оригіналів документів, що підтверджують право власності на спадкове майно.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання домоволодіння із надвірними спорудами об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на будинок і земельну ділянку у порядку спадкування за законом, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за первісним позовом було доведено, що останній брав активну участь у добудові будинку і піклувався про померлу.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 08 листопада 2017 року по справі №6-1447цс17, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до частини 1 статті 62 СК України. Для застосування передбачених ст. 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, так і його якісних характеристик.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

Отже, якщо буде встановлено, що понесені затрати з боку іншого подружжя не власника є не істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя,у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

Відповідно до положень частин 1 та 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані ОСОБА_2 квитанції на будівельні матеріальні на загальну суму 15 000,00 грн. не свідчить про те, що належне на праві особистої приватної власності ОСОБА_3 майно істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат.

Згідно наданого ОСОБА_1 експертного висновку про ретроспективну вартість майна від 16 жовтня 2017 року, складений ФОП незалежним оцінювачем ОСОБА_7 , вартість домоволодіння АДРЕСА_1 на 01 березня 2006 року (до укладання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) складала 271 400 грн. або в еквіваленті 53 740 доларів США. Тобто на час звернення ОСОБА_2 до суду, ринкова вартість домоволодіння в гривневому еквіваленті збільшилась за рахунок інфляційних процесів.

Встановивши, що спірний житловий будинок належав на праві власності ОСОБА_3 , а позивачем ОСОБА_2 не надано суду жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що за час шлюбу цінність цього майна (спірного житлового будинку) істотно збільшилася внаслідок праці позивача та вкладення коштів, чи спільних трудових чи грошових затрат подружжя, що є його процесуальним обов`язком, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 62 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання домоволодіння із надвірними спорудами об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на будинок і земельну ділянку у порядку спадкування за законом, необхідно скасувати з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки наявні підстави для його скасування у цій частині вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2020 року в частині скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в цій частині.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова