Головуючий у І інстанції Фролова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Шебуєвої В.А.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Київська міська рада, про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Київська міська рада, про зобов`язання вчинити дії.

Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що 02 березня 1971 року ОСОБА_4 - батько позивача, перебуваючи на той час у шлюбі з ОСОБА_2 , набули право власності за договором купівлі-продажу на 1/4 частину у житловому будинку АДРЕСА_1 . Технічним висновком про стан садибного індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_2 від 24 лютого 2009 року за № 129/03 визначено, що будівля знаходиться в аварійному стані, непридатна для проживання і не підлягає ремонту внаслідок пожежі (стихійного лиха).

Отримавши такий висновок, позивач, розуміючи наявну небезпеку проживання для себе та своєї родини, звертався безліч разів з усними та письмовими заявами, проханнями та клопотаннями до державних органів, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб про розгляд Технічного висновку і доданих до нього документів, якими будівля визнана експертними висновками ліцензованого органу аварійною та непридатною для проживання й такою, що не підлягає ремонту внаслідок пожежі. На свої звернення позивач отримував лише формалізовані відписки від державних та місцевих органів.

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача, співвласник аварійної будівлі, ОСОБА_4 , помер.

11 серпня 2020 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, на підставі якого здійснив реєстрацію у Державному реєстрі свого речового права власності на 1/6 частину будівлі.

Враховуючи викладені обставини, позивач звернувся до суду та з врахуванням уточненої позовної заяви просив суд винести рішення про позачергове надання йому Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією жилого приміщення в порядку ст. 47 Конституції України, ст. 46 Житлового кодексу України, житло якого внаслідок стихійного лиха (пожежі) стало непридатним для проживання.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилався на те, що суд першої інстанції помилково вийшов за межі позовних вимог (порушив принцип диспозитивності), тобто позовна заява визначала судовий спір за правовідносинами у позачерговому наданні жилого приміщення у порядку ст.ст. 42, 46, 51, 53, 58, 111, 112, 132-1, 132-2 Житлового кодексу України. Поза чергою жилі приміщення надаються громадянам у переліку ст. 46 Житлового кодексу України, і будь-яка черга чи першочерговість не передбачається і не може бути передбачена за логікою визначення позачергової дії. Також надання позивачу житлового приміщення не зачіпає нічиїх інтересів, у тому числі і громадян-черговиків та першочерговиків, оскільки ст. 42 Житлового кодексу України встановлено, що норми і положення ст. 46 Житлового кодексу України не є поліпшенням житлових умов та ніякими черговостями не передбачаються.

На думку апелянта, суд першої інстанції розглядав не позовні вимоги позивача, оскільки весь текст та фабула рішення суду вказує на розгляд черговості та першочерговості надання житлового приміщення позивачу, чого позивач у позовній заяві, своїх поясненнях та наданих документальних доказах не заявляв, і правовідносини позивача не мають жодних відносин до черговості. Зазначене підтверджується визначеннями ст. 42 Житлового кодексу України.

Крім того, таке рішення суду створює прецедент, яким можуть скористатися недобросовісні керівники місцевих державних органів влади для відмови громадянам в отриманні житлових приміщень в порядку ст. 46 Житлового кодексу України, які унаслідок стихійного лиха та форс-мажорних обставин у нинішніх умовах воєнного стану у державі втратили житло, що стало непридатним для проживання, з посиланням на черговість та першочерговість для отримання такого житла, як це зазначено у 3-му та 4-му абзаці 4-го аркушу рішення суду: «Передумовою для виникнення обов`язку щодо реалізації права на забезпечення житловим приміщенням є наявність житлової площі та наближення черги за списком на отримання такого житла, оскільки в іншому випадку буде порушуватись конституційне право на житло інших громадян, що перебувають на обліку та мають право на отримання житла і також потребують поліпшення житлових умов».

Такий прецедент, що створений неправомірним рішенням суду, може створити соціальну небезпеку для держави, оскільки суд першої інстанції у своєму рішенні підмінив поняття позачерговості на виключно черговість надання житлових приміщень громадянам в порядку ст. 46 Житлового кодексу України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник відповідача Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації Горбенко І.М. заперечила проти задоволення скарги та просила рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

В поясненнях, що надійшли до Київського апеляційного суду від представника третьої особи Київської міської ради - Харитонова М.С., останній зазначив про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник відповідача Шевченківської районної в місті Києві державної адміністраціїЯременко М.О. в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечила та просила рішення суду залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Інші учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, до суду не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до технічного висновку про стан садибного індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_2 від 24 лютого 2009 року за № 129/03 вбачається, що будівля знаходиться в аварійному стані, непридатна для проживання і не підлягає ремонту внаслідок пожежі (стихійного лиха) (а.с.19).

Підставами для обстеження у технічному висновку зазначено:

«- Заява Замовника - гр. ОСОБА_1 ;

- Технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок;

- Лист КМДА від 23.07.99 за № 044/86-844 про стан пошкодженого пожежею помешкання по АДРЕСА_2 і порушення питання щодо покращення умов проживання його мешканців;

- Довідка УДПО ГУ МВС України в м. Києві від 22.04.99 р. за №9/306 про пошкодження будинку АДРЕСА_2 в результаті пожежі в сусідньому відселеному будинку АДРЕСА_3 ;

- Лист-висновок Шевченківської РДА від 27.12.99 р за № ІІ,Х-1657/7, К-38, Г-1609/1-4, 187 про непридатність для проживання будинку АДРЕСА_2 ;

- Висновок КП спеціалізованого управління протизсувних підземних робіт від 09.08.2005 року за №8/1-1163 про розташування будинку АДРЕСА_2 в небезпечній зоні зсуву;

- «Акт обстеження несучих та огороджуючих конструкцій квартири АДРЕСА_4 » від 06.02.2009 р за № 161/01, наданий будівельною лабораторією КП «Київжитлоспецексплуатація».».

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 серпня 2020 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори Пєшковою О.П., вбачається, що спадкоємцями майна померлого ОСОБА_4 , є його: син - ОСОБА_1 (2/3 частки майна), у тому числі з урахуванням 1/3 частки майна, від якої відмовилась дружина померлого ОСОБА_2 , та його онука - ОСОБА_5 (1/3 частки майна), мати якої - ОСОБА_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спадщина, на яку в указаних частках видано це свідоцтво, складається з 1/4 частини домоволодіння номер

АДРЕСА_5 частина Домоволодіння належала померлому на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Третьою київською державною нотаріальною конторою 02 березня 1971 року за реєстровим № 3632 та зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 05 квітня 1971 року за № 9256.

Свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частину домоволодіння видано на ім`я сина померлого - ОСОБА_1 .

Право власності також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11 серпня 2020 року, індексний номер витягу: 219823186.

З копії Довідки, виданої Відділом обліку та розподілу житлової площі Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №412 від 13 жовтня 2020 року встановлено, що ОСОБА_1 дійсно перебуває на квартирному обліку з 23 квітня 1990 року у складі сім`ї з 3 осіб:

- ОСОБА_2 , 1946 року народження - мати;

- ОСОБА_1 , 1978 року народження - заявник;

- ОСОБА_3 , 2004 року народження - син.

Порядок забезпечення житлом: першочерговий.

Категорія обліку: мешканці ветхих будинків, дата встановлення категорії 23.04.1990.

Облікова справа № 14648-А.

Також представником третьої особи - Київської міської ради у своєму відзиві було зазначено, що відповідно до автоматизованого банку даних «Квартоблік» позивач ОСОБА_1 , його син ОСОБА_7 та його мати ОСОБА_2 зараховані на квартирний облік з 23.04.1990, та перебувають на обліку по категорії «мешканців ветхих будинків».

Станом на 09.02.2022 номер черги ОСОБА_1 із сім`єю за списками:

- загальна черга - 1428/12349 (район/місто);

- першочерговий - 81/867(район/місто);

- за категорією обліку «ветхий будинок» - 6/34 (район/місто).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Питання розподілу та надання житлових приміщень регулюється нормами Житлового кодексу (зі змінами та доповненнями).

Згідно зі ст. 5 ЖК України державний житловий фонд перебуває у віданні міністерств, державних комітетів та відомств.

Відповідно до ст. 31 ЖК Української РСР (станом на час розгляду ЖК України) громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством України), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

Як встановлено ч.ч. 1, 2 ст. 43 ЖК України громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України.

Частиною 1 ст. 46 ЖК України визначено перелік осіб, яким жилі приміщення можуть бути надані поза чергою, зокрема, до таких віднесено осіб з інвалідністю внаслідок Другої світової війни і прирівняним до них у встановленому порядку особам протягом двох років з дати прийняття рішення про включення їх до списку на позачергове одержання жилого приміщення, а з них особам з інвалідністю першої групи з числа учасників бойових дій на території інших держав - протягом року з визначенням переважного права осіб з інвалідністю внаслідок Другої світової війни і прирівняних до них у встановленому порядку осіб на одержання жилих приміщень перед всіма іншими категоріями позачерговиків.

Відповідно до ч. 3 ст. 46 ЖК України громадяни, які мають право на позачергове одержання жилих приміщень, включаються до окремого списку.

З аналізу вказаних норм закону слідує, що особи, які перебувають в окремому списку мають однакові права, тому одержують жилі приміщення в порядку черговості, в залежності від часу зарахування до такого окремого списку.

Отже, забезпечення житлом таких осіб можливе лише згідно з існуючою черговістю з урахуванням часу взяття на облік та у порядку, передбаченому законодавством.

Порядок надання жилих приміщень громадянам, які перебувають на квартирному обліку, врегульовано Правилами обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень, затверджені постановою Ради Міністрів УРСР та Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 року № 470.

Відповідно до п.п. 1 п. 39 зазначених Правил жилі приміщення надаються в порядку загальної черги, за винятком осіб, маючих право першочергового отримання цих приміщень.

Підпунктом 3 п. 38 згаданих Правил встановлено, що черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття осіб, які потребують поліпшення житлових умов, на облік (включенням до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень).

Іншого порядку, ніж дата взяття на облік у формуванні черговості забезпечення житлом осіб, які користуються певним правом (мають однакові пільги) в черговості одержання таких приміщень діючим законодавством не встановлено.

Такий висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 758/15583/17 (провадження № 61-2710св20).

Враховуючи обставини справи, обґрунтованим є висновок суду про те, що позивачем доведено те, що він має право на отримання житлової площі у відповідності до законодавства, що підтверджується наявними у справі доказами, проте позивачем не доведено тієї обставини, що він має переважне право на поліпшення житлових умов, ніж інші особи, які теж віднесені до списку та черга яких ближча, ніж у позивача.

Отже, правильним є посилання суду на те, що позивач має бути забезпечений житлом у порядку черги після того, як будуть забезпечені житлом особи, які перебувають у списку осіб, що мають право на одержання житла раніше нього, оскільки передумовою виникнення обов`язку щодо реалізації права на забезпечення житловим приміщенням є наявність житлової площі та наближення черги за списком на отримання такого житла, оскільки в іншому випадку буде порушуватись конституційне право на житло інших громадян, що перебувають на обліку та мають право на отримання житла і також потребують поліпшення житлових умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи те, що позивачем суду не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням недоведеності позовних вимог обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

Посилання позивача у апеляційній скарзі на те, що він та його сім`я мають право на позачергове надання жилого приміщення згідно вимог ст. 46 ЖК України, оскільки їх житло стало непридатним для проживання внаслідок стихійного лиха, не спростовують обгрунтованості висновків суду, виходячи з наступного.

Так, дійсно, житлове законодавство (ст. 46 ЖК України) передбачає випадки надання житлових приміщень у позачерговому порядку. При позачерговому наданні житлових приміщень враховується існування певних виключних обставин, як правило, незалежних від волі особи, що зумовлюють її потребу в отриманні приміщення (зокрема, непридатність для проживання житла внаслідок стихійного лиха, направлення особи на роботу у порядку розподілу в іншу місцевість тощо).

При цьому згідно ч. 3 ст. 46 ЖК України громадяни, які мають право на позачергове одержання жилих приміщень, включаються до окремого списку.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 та його сім`я перебувають у окремому списку осіб, які мають право на позачергове отримання житла під АДРЕСА_6 . Житло особам, які мають право на позачергове його отримання та перебувають у окремому списку, надається в порядку черговості, тому позивач отримає житло за умови його наявності, але після отримання такого житла особами, включеними до окремого списку раніше позивача.

Інших доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга позивача не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: