Справа № 347/193/22
Провадження № 22-ц/4808/496/22
Головуючий у 1 інстанції Гордій В.І.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.,

за участю секретаря Пацаган В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Косівського районного суду, постановлену суддею Гордієм В.І. 27 січня 2022 року в м. Косові у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення її позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення боргу по договору позики та 3% річних,

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення боргу по договору позики та 3% річних.

24.01.2022 року позивачем подано до суду заяву про забезпечення даного позову шляхом накладення арешту та заборони відчуження на все належне ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 рухоме та нерухоме майно.

Дану заяву мотивовано тим, що відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є солідарними боржниками з ОСОБА_3 за договором позики від 24.07.2017 року. Рішенням Косівського районного суду від 26.08.2020 року по цивільній справі №347/1779/19 було задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за вищевказаним договором позики, стягнуто 61468 доларів США та 9989,20 грн.; станом на 29.12.2021 року органами ДВС стягнуто по даному рішенню суду 32243,50 грн. Таким чином неповернутим залишився борг в сумі 60289,56 доларів США. Однак відповідачі не мають наміру повертати даний борг, а як нещодавно позивачу стало відомо, намагаються відчужити належне їм нерухоме майно. Оскільки сума боргу є достатньо великою, існує ймовірність невиконання судового рішення по цій справі.

Ухвалою Косівського районного суду від 27 січня 2022 року заяву ОСОБА_2 задоволено. Накладено арешт та заборону відчуження на все рухоме і нерухоме майно в межах ціни позову 65510,26 доларів США, що належить на праві власності ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 .

Не погоджуючись з даною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає її постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування обставин справи.

Зазначає, що з тих самих підстав і з тими самими вимогами про повернення боргу в сумі 61468 доларів США позивач вже зверталася до суду, і ним було винесено рішення, яке набрало законної сили. На момент звернення ОСОБА_2 до суду у цій справі ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 оскаржили в касаційному порядку заочне рішенням Косівського районного суду від 26.08.2020 року по цивільній справі №347/1779/19 та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18.03.2021 року. А тому суд мав би відмовити у відкритті провадження по даній справі чи тепер закрити провадження.

Також вважає, що накладення арешту на рухоме і нерухоме майно в межах ціни позову за своїм змістом тотожне задоволенню позовних вимог, що недопустимо, оскільки спір по суті ще не вирішено.

На його думку судом не було встановлено реальних боржників по договору позики. Вказує, що він грошових коштів у позивача не позичав, жодних розписок не писав та не підписував, а тому ухвала про забезпечення позову порушує його права та права інших відповідачів.

Просить ухвалу Косівського районного суду від 27 січня 2022 року скасувати.

Позивач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що твердження апелянта про тотожність справ №347/1779/19 та даної не відповідає дійсності, оскільки відповідачі у даній справі - ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у справі №347/1779/19 були залучені як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Один із солідарних боржників відповідач по справі №347/1779/19 ОСОБА_3 не в повному обсязі виконав взяте на себе перед нею зобов`язання за договором позики, а тому вона має право вимагати неодержане від решти солідарних боржників - ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Стосовно ж вимоги про стягнення 3% річних, то такі в попередньому судовому провадженні взагалі не заявлялися. Також вжиті заходи забезпечення позову не є тотожними заявленим позовним вимогам, а тому доводи апелянта з даного привожу вважає необґрунтованими. Щодо твердження апелянта про те, що суд не встановив всі обставини справи, оскільки він особисто не брав в неї кошти, то зазначає, що під час розгляду справи №347/1779/19 ОСОБА_1 не подавав жодного документу по суті спору, в якому б заперечував проти задоволення позову чи вказував на факт непідписання ним спірної розписки, як і не звертався до суду з клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи. У вищевказаній справі, рішення в якій набрало законної сили, судом було встановлено написання відповідачами спільної розписки. А до даної позовної заяви позивачем було долучено довідку ДВС, яка підтверджує мізерне виконання боржником рішення суду по справі №347/1779/19. Тому вважає, що позиція скаржника є спробою уникнути відповідальності за неповернення боргу та відчуження належного йому майна. Оскільки на даний час у відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є всі можливості для відчуження належного їм майна, а розмір заборгованості досить великий, існує значна вірогідність невиконання судового рішення по цій справі. Тому судом першої інстанції обґрунтовано постановлено оскаржувану ухвалу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу місцевого суду про забезпечення позову без змін.

Сторони у судове засідання апеляційного суду не з`явились, хоча належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Апелянт подав до суду клопотання про розгляд справи в його відсутності.

Інші сторони причини неявки суду не повідомили.

З огляду на викладене у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін не перешкоджає розгляду справи в їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо забезпечення позову.

Судом встановлено, що в провадженні Косівського районного суду перебуває справа №347/193/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення боргу по договору позики та 3% річних.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції врахував норми законодавства, які передбачають можливість вжиття заходів забезпечення позову, та вважав необхідним забезпечити позов шляхом накладення арешту та заборони відчуження на все рухоме і нерухоме майно в межах ціни позову 65510,26 доларів США, що належить на праві власності ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 .

Однак апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Перелік видів забезпечення позову визначений у ч. 1 ст. 150 ЦПК України. Зокрема, позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Таким чином, умовою застосування забезпечення позову як сукупності процесуальних дій є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може ускладнити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 (провадження №14-88цс20), постанові Верховного Суду від 24.04.2020 року у справі №753/20440/18 (№61-6989ск20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Таким чином, у вирішенні питання про забезпечення позову у цій справі суд мав здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості, адекватності та співмірності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги та імовірності утруднення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав чи інтересів позивача.

Звертаючись до суду із вказаним позовом та заявою про вжиття заходів забезпечення позову, позивач зазначила, що відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є солідарними боржниками з ОСОБА_3 за договором позики від 24.07.2017 року. Рішенням Косівського районного суду від 26.08.2020 року по цивільній справі №347/1779/19 було задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за вищевказаним договором позики, стягнуто 61468 доларів США та 9989,20 грн. Однак органами ДВС станом на 29.12.2021 року стягнуто по даному рішенню суду лише 32243,50 грн. Решту суми боргу в розмірі 60289,56 доларів США відповідачі не мають наміру повертати, намагаються відчужити належне їм нерухоме майно. А тому позивач вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Таким чином предметом позову у даній справі є стягнення боргу за розпискою та 3% річних, предметом спору грошові кошти в сумі 65510,26 доларів США.

Отже, спір щодо вказаної суми грошових коштів реально існує, як існує і можливість відчуження відповідачами належного їм майна.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що між сторонами виник спір щодо невиконання договірних зобов`язань на значну суму - 60289,56 доларів США та 3% річних, а тому внаслідок незабезпечення позову існує реальна загроза невиконання чи утруднення у майбутньому виконання можливого судового рішення про задоволення позову.

А тому висновок місцевого суду про необхідність вжиття заходів забезпечення позову у даній справі є законним та обґрунтованим.

Що стосується доводів апелянта про те, що з тих самих підстав і з тими самими вимогами позивач вже зверталася до суду, і ним було винесено рішення по справі №347/1779/19, яке набрало законної сили, і яке ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 оскаржили в касаційному порядку, а тому суд мав би відмовити у відкритті провадження по даній справі чи закрити провадження, то слід зазначити наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, у даних справ різний склад сторін (відповідачів по справі). Також різниться предмет позову (стягнення 3% річних від простроченої суми боргу).

Крім того, при розгляді заяви про забезпечення позову судом вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

В ухвалі Верховного Суду від 24.04.2020 року у справі №753/20440/18 (провадження №61-6989ск20) зазначено, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Такі ж висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 1 липня 2020 року у справі №518/275/18 (провадження №61-36851св18), де перевіряючи доводи скаржника про те, що судами належним чином не було з`ясовано чи дійсно між сторонами виник спір, колегія суддів зауважує, що задоволення заяви про забезпечення позову не є фактичним вирішенням справи по суті, і не порушує прав відповідача щодо володіння та користування належним йому майном, а лише обмежує у здійсненні прав на його відчуження на певний період.

Наведене спростовує також доводи апелянта про те, що він не позичав грошових коштів у позивача, жодних розписок не писав та не підписував, судом не було встановлено реальних боржників по договору позики, а вжиті заходи забезпечення позову за своїм змістом тотожні задоволенню позовних вимог.

Крім того, заходи забезпечення позову є тимчасовими і в разі вирішення між сторонами спору можуть бути скасовані судом.

Разом з тим, щодо вжитих заходів забезпечення позову апеляційний суд зазначає наступне.

Так, в постанові від 19.02.2021 року у справі №643/12369/19 (провадження №61-21685св19) та від 15 лютого 2021 року у справі №643/12369/19 (провадження №61-21685св19) Верховним Судом зазначено, що арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна - це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Верховний Суд зауважує, що арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

Враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо майна відповідачів не вимагає обмеження у користуванні ним.

Таким чином для найменшого порушення інтересів апелянта та збереження нерухомого та рухомого майна судом визнається обґрунтованою заборона відчуження такого майна. Накладення арешту на майно за відсутності доказів існування реального ризику відчуження такого майна колегія суддів вважає необґрунтованим та недоцільним, оскільки такий не забезпечує збалансованості інтересів сторін, завдає прямої шкоди відповідачу, та не містить доведеності співмірності із позовними вимогами.

Натомість такий вид забезпечення позову як заборона відчуження майна надасть відповідачеві ОСОБА_1 можливість у повному обсязі користуватися належним йому на праві власності майном.

Інші відповідачі з апеляційними скаргами не звертались, у порядку, визначеному ЦПК України, та ОСОБА_1 на це не уповноважували, а тому постановлена у справі ухвала суду про забезпечення позову щодо них не переглядається.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвала Косівського районного суду від 27 січня 2022 року в частині задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме і нерухоме майно в межах ціни позову 65510,26 доларів США, що належить на праві власності ОСОБА_1 , підлягає скасуванню з постановленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви.

В решті оскаржувану ухвалу суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367-368, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Косівського районного суду від 27 січня 2022 року в частині задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме і нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 , в межах ціни позову 65510,26 доларів США скасувати, та постановити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський

Повний текст постанови складено 27 квітня 2022 року.