Номер провадження: 22-ц/813/4362/22
Справа № 500/6150/14-ц
Головуючий у першій інстанції Смокіна Г. І.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах яких діє адвокат Воронков Володимир Олексійович на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 травня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Смокіної Г.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального округу Ластівка Вікторія Миколаївна, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсними договору позики, іпотечного договору, договору купівлі-продажу,

встановив:

17.09.2014 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 , та змінивши свої вимоги, просили визнати недійсним договір позики, укладений 20.06.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В., зареєстрований в реєстрі за № 1054; визнати недійсним договір іпотеки, укладений 20.06.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В., зареєстрований в реєстрі за № 1058; визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 02.09.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 4406.

Свої вимоги мотивували тим, що в травні-червні 2013 року у ОСОБА_1 виникла потреба у запозиченні грошових коштів у розмірі, еквівалентному 65 000 доларів США. Відповідач ОСОБА_4 запропонував привабливі умови кредитування та з останнім було домовлено про передачу ОСОБА_1 необхідної суми на два роки зі сплатою процентів щомісяця у розмірі, еквівалентному 2000 доларів США. З метою огляду нерухомого майна для укладення договору іпотеки у забезпечення кредитних відносин ОСОБА_4 особисто приїздив у м. Ізмаїл.

Позивачі також пояснили, що 20.06.2013 року при укладенні договору в нотаріальній конторі приватного нотаріуса ОСОБА_5 . ОСОБА_4 висунув додаткові вимоги, згідно з яким кредитодавцем за договором мала бути ОСОБА_3 , кредитний договір на суму, еквіваленту 65 000 доларів США, замінювався договором позики на один рік, за яким ОСОБА_1 отримував суму, еквівалентну 89 110 доларам США (65 000 - позика; 2000х12 місяців=24000 - проценти; 110 - послуги нотаріуса) із зобов`язанням повертати щомісяця суму, еквівалентну 2010 доларів США. Необхідність підписання договору позики в такому вигляді ОСОБА_4 пояснив мінімізацією втрат від оподаткування. До листопада 2013 року жодних непорозумінь щодо виконання договору не виникало, щомісяця ОСОБА_1 передавав грошові кошти в сумі 2010 доларів США співробітникам ОСОБА_4 в офісі останнього у м. Одеса, натомість отримував розписки від ОСОБА_3 . Однак у листопаді 2013 року через сімейні труднощі ОСОБА_1 не повернув своєчасно кошти та був змушений сплатити штраф у розмірі 1000 доларів США. З лютого 2014 року після повідомлення ОСОБА_4 про те, що угода на другий рік продовжуватися не буде, ОСОБА_1 повернув запозичені кошти у загальному розмірі 504 132,20 грн. З червня 2014 року ОСОБА_4 почав ухилятися від контактів з ОСОБА_1 для остаточного розрахунку. Протягом літа 2014 року ОСОБА_4 не вийшов на зв`язок, а в середині вересня 2014 року ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_3 звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки від 02.09.2014 року, згідно якого борг ОСОБА_1 складає 2 130 210,30 грн., а після реалізації предмета іпотеки залишився близько 1 000 000 грн.

Позивачі посилались на те, що правовими підставами визнання договору позики є ст. 235, 1054 ЦК України, оскільки укладений договір позики є удаваним правочином, яким сторони приховали укладення кредитного договору, проте ОСОБА_3 не є банком або іншою фінансовою установою, яка має право на видачу кредитів. Правовими підставами визнання іпотечного договору недійсним є ст. 548 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про іпотеку», згідно з яким недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню, недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Правовою підставою визнання недійсним договору купівлі-продажу є ст. 216 ЦК України, згідно якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, та всупереч п. 2.7, 2.8 Глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України реалізація предмету іпотеки була здійснена без належного повідомлення іпотекодавця.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.05.2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відмовлено (т.5, а.с.61-68).

В апеляційній скарзі представник позивачів ставить питання про скасування рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.05.2021 року, ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.5, а.с.79-89).).

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просить рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.05.2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення (т.5, а.с.119-123).

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (т. 5, а.с. 151-155-звор.)

Також слід зазначити, що у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 14.12.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 26.12.2022 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше року (т.5, а.с. 104-105), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

З підстав викладеного, клопотання відповідача ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи (т.5, а.с.166), задоволенню не підлягає.

При цьому судом враховано, що від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чужовської Н.Ю. 19.12.2022 року надійшло клопотання, та від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ластівки В.М. 21.12.2022 року надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність (т.5, а.с. 167-170).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.06.2015 року призначено комплексну судову почеркознавчу експертизу за клопотанням представника позивачів, провадження у справі було зупинено (т.2, а.с. 6).

15.03.2016 року надійшов висновок судово-почеркознавчої експертизи від 29.02.2016 року (т.,2 а.с. 10).

У зв`язку з цим, хвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14.04.2016 року відновлено провадження у справі (т.2, а.с. 21).

Крім того, ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.06.2016 року призначено повторну судову почеркознавчу експертизу за клопотанням відповідачів, провадження у справі знову було зупинено (т.2, а.с. 60).

Однак, 05.10.2016 року до суду надійшло повідомлення про неможливість надання висновку судової експертизи (т.2, а.с. 69).

У зв`язку з цим, ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03.11.2016 року було відновлено провадження у справі (т.2, а.с. 72).

В подальшому, ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02.02.2017 року було призначено повторну судову почеркознавчу експертизу за клопотанням відповідачів, у зв`язку з чим було зупинено провадження у справі (т.2, а.с. 107).

За заявою представника відповідачів ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.05.2017 року було відновлено провадження у справі (т.2, а.с. 125).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.06.2017 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідачів про відвід експертам та призначення додаткової експертизи, провадження у справі зупинено (т.2, а.с. 149).

06.07.2017 року надійшло повідомлення про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи від 19.06.2017 року (т.2, а.с. 156).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27.07.2017 року провадження у справі відновлено (т.2, а.с. 159).

В подальшому, ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14.11.2017 року за позивачів залучено до участі у справі в якості ІІІ осіб без самостійних вимог на стороні відповідачів приватних нотаріусів Одеського міського нотаріального округу Ластівку В.М., Ткаченко І.В., Чужовську Н.Ю., витребувано від нотаріусів нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_3 від 18.07.2014 року, матеріали нотаріальних справ щодо посвідчення договору позики та іпотечного договору від 20.06.2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу від 02.09.2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 (т.2, а.с. 181).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05.12.2018 року призначено судову почеркознавчу експертизу за клопотанням представника позивачів (т.3, а.с.160).

19.12.2019 року надійшов висновок судово-почеркознавчої експертизи від 28.11.2019 року (т.3, а.с. 185) у зв`язку з чим ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.12.2019 року відновлено провадження у справі (т.3, а.с. 191).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст. 129 Конституції України, з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

За змістом ч.1 ст. 202, 204 ЦК України, в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до ч.1 ст. 626, ч.1 ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Крім того, п. 25 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

У постанові Верховного суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 23.03.2020 року у справі № 195/553/18.

Таким чином, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до ч.1 ст. 202, ч.3 ст. 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

Тобто, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Як було вказано вище, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачі посилалися на те, що між сторонами насправді був укладений кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 фактично було передано суму в еквіваленті 65 000 доларів США із зобов`язанням сплачувати відсотки щомісячно в сумі 2000 доларів США. Гроші в зазначеній сумі передано ОСОБА_4 . Посилаючись на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є банком чи фінансовою установою, які мають право на видачу кредитів, отже удаваний договір суперечить вимогам закону.

Проте, суд правомірно виходив із того, що позивачами належним чином не обґрунтовано та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення договору кредиту між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та що дії сторін були направлені на досягнення інших правових наслідків та між ними виникли інші права та обов`язки, ніж ті, що обумовлені укладеним договором.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що як вбачається із п. 2 Договору позики, остання була передана позикодавцем позичальнику до підписання цього договору сторонами готівкою в національній валюті України - гривні в повному обсязі. Підписання цього Договору позичальником лише підтверджує факт одержання ним від позикодавця грошових коштів в сумі, визначеній в п. 1 цього Договору.

Тобто, підписаний позичальником Договір є доказом передачі позики від позикодавця до позичальника.

Крім того, згідно п.11 Договору позики сторони свідчать про те, що: вони не приховують обставин, які мають істотне значення для цього договору: внаслідок укладення цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб; договір не укладається під впливом тяжкої для них обставини; вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними: укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Більше того, у п. 21 Договору позики сторони засвідчили, що зі змістом документу ознайомлені, однаково розуміють значення і умови цього правочину та правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що цей правочин не носить характер фіктивного та удаваного і не є зловмисним, що підтверджено їх особистими підписами на договорі. Спірний договір позики був підписаний його сторонами, на час його підписання ними було досягнуто згоди з усіх істотних його умов, на час укладання договору сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їхній внутрішній волі.

Тобто, підписавши договір, сторони погодилися з усіма його умовами.

Доводи заявників апеляційної скарги та їх представника про те, що між сторонами насправді існували інші домовленості, ніж ті, що вказані у договорі, суперечать п. 13 Договору позики, в якому сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються позики. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення.

Таким чином, під час розгляду справи позивачами не спростовано у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину, як то передбачено ст. 204 ЦК України, не виконано встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, у зв`язку з чим позовна вимога про визнання договору позики недійсним не підлягає задоволенню у зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог.

Що стосується позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

За змістом ст. 3 Закону України «Про іпотеку», в редакції станом на час укладення, іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання.

Як було вказано вище, позивачі обґрунтували свої позовні вимоги про визнання договору іпотеки недійсним тим, що є недійсним договір позики, який забезпечувався іпотекою.

Проте, дійшовши висновку, що підстав для задоволення вимоги про визнання договору позики недійсним матеріали справи не містять, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання договору іпотеки недійним.

Що стосується позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним, колегія суддів зазначає, що згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно ст. 38 Закону України «Про іпотеку», станом на час виникнення спірних правовідносин, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір.

За змістом ст. 84 Закону України «Про нотаріат», станом на час виникнення спірних правовідносин, нотаріус передає заяви громадян, підприємств, установ та організацій іншим громадянам, підприємствам, установам і організаціям, якщо вони не суперечать закону та не містять відомостей, що порочать честь і гідність людини. Заяви передаються поштою із зворотним повідомленням або особисто адресатам під розписку. Заяви можуть передаватися також з використанням технічних засобів. На прохання особи, що подала заяву, їй видається свідоцтво про передачу заяви.

Згідно п.п. 2.7, 2.8 Глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, станом на час вчинення нотаріальних дій, якщо рішенням суду або договором про задоволення вимог іпотекодержателя передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, посвідчення таких договорів здійснюється за загальними правилами посвідчення договорів відчуження. Для посвідчення такого договору іпотекодержатель зобов`язаний за тридцять днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти такий договір. Іпотекодержатель має документально підтвердити нотаріусу, що він повідомив осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В свою чергу, особи, які виявили бажання придбати предмет іпотеки (відмовитися від права купівлі), повинні в тридцятиденний строк з дня одержання повідомлення щодо наміру продажу письмово повідомити іпотекодержателя або нотаріуса про свій намір. Особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки в іпотекодержателя з дня отримання іпотекодержателем повідомлення про згоду на купівлю предмета іпотеки. Якщо в установлений строк відповідь на повідомлення від осіб, які мають право переважної купівлі предмета іпотеки, не надійшла, нотаріус вправі посвідчити договір купівлі-продажу предмета іпотеки будь-якій іншій особі на розсуд іпотекодержателя.

Як було вказано вище, в обґрунтування вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, позивачі посилались на те, що недійсні договори не створюють юридичних наслідків, нерухоме майно відчужено без попереднього повідомлення позивачів про необхідність погасити борг та майбутній продаж майна, сума боргу не є безспірною, на підтвердження чого позивачі надали висновок експерта № 18-6317 судово-почеркознавчої експертизи від 28.11.2019 року (т.3, а.с. 185)

Згідно цього висновку рукописний запис « ОСОБА_9 » у повідомленні про вручення поштового відправлення за №65 з датою отримання 26 липня 2014 року, розміщений праворуч від друкованого запису «особисто за довіреністю», виконаний не самою ОСОБА_2 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_2 у повідомленні про вручення поштового відправлення за №65 з датою отримання 26 липня 2014 року, розміщений нижче друкованого запису «особисто за довіреністю», виконаний не самою ОСОБА_2 , а іншою особою.

Проте, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до п. 99, 106 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270 (далі-Правила), станом на час отримання повідомлення, рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками.

У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.

Під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище.

На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто», внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» одержувач розписується та зазначає прізвище. Відповідні дані на бланку повідомлення про вручення також зазначаються про особу, уповноважену на одержання внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», адресованого юридичній особі або фізичній особі за місцем роботи, який повертається за зворотною адресою у першочерговому порядку.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає встановлення особи одержувача та зазначення на бланку повідомлення про вручення його прізвище. Цей запис вносить працівник поштового зв`язку. В свою чергу, для вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто» або «Судова повістка» на бланку повідомлення розписується та зазначає прізвище одержувач (а не працівник поштового зв`язку).

Зазначені обставини свідчать про те, що зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення, яке містить прізвище одержувача, є врученим у відповідності до п. 99,106 Правил та є належним доказом отримання адресатом поштового відправлення.

Такі правові позиції містяться в постанові Верховного Суду від 13.03.2019 року № 639/4278/16-а, та постанові Верховного Суду від 20.03.2019 року № 222/1402/16-а.

Оскільки оспорюване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 не містить позначки «Судова повістка» або «Вручити особисто», то особистого підпису та прізвища одержувача на бланку повідомлення про вручення поштового відправлення не вимагало.

Таким чином, напис про одержання поштового відправлення позивачкою ОСОБА_2 , в якому зазначене її прізвище, зроблений працівником поштового зв`язку, є переконливим доказом отримання нею відправлення.

Висновок експерта від 28.11.2019 року лише підтверджує той факт, що прізвище та підпис на повідомленні вчинені не ОСОБА_2 , а іншою особою, проте не суперечить висновкам суду першої інстанції про вчинення напису прізвища позивачки та підпису працівником поштового зв`язку відповідно до п. 99,106 Правил.

Доводи позивачів і заявників апеляційної скарги та їх представника адвоката Воронкова В.О. про те, що він не отримував заяву ОСОБА_3 про необхідність сплатити борг спростовуються наявним у матеріалах справи свідоцтвом, виданим 28.08.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В., згідно якого 23.06.2014 року заява ОСОБА_3 передана ОСОБА_1 поштовим зв`язком та отримана адресатом 27 червня 2014 року (т.3, а.с. 32),

Вказане свідоцтво надійшло до суду 26.12.2017 року на виконання ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14.11.2017 року.

Більше того, з матеріалів справи вбачається, що із вказаного часу позивач факту отримання заяви ОСОБА_3 не заперечував, про неотримання поштового відправлення від приватного нотаріуса Ткаченко І.В. не заявляв та про вказану обставину заявив лише у судовому засіданні 30.11.2020 року.

Як вбачається з відповіді приватного нотаріуса Ткаченко І.В. від 25.02.2021 року на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05.02.2021 року про витребування матеріалів нотаріальної справи щодо оформлення свідоцтва від 28.08.2014 року (т.4, а.с. 162, 189), у зв`язку зі спливом терміну зберігання документів (заяв, свідоцтв) про передачу заяв фізичних і юридичних осіб іншим фізичним та юридичним особам, який становить три роки, відповідну справу № 02-24 «Документи (заяви, свідоцтва) про передачу заяв фізичних і юридичних осіб іншим фізичним та юридичним особам» за 2014 рік знищено, що підтверджено актом № 2 від 21.02.2019 року (т.4, а.с. 274).

Аналізуючи наявні у справі докази, надавши оцінку поведінці сторін та добросовісності здійснення ними своїх процесуальних прав та обов`язків, з огляду на те, що позивач ОСОБА_1 заявив про неотримання заяви ОСОБА_3 та звернувся з клопотанням про витребування матеріалів нотаріальної справи щодо видачі свідоцтва від 28.08.2014 року лише наприкінці 2020 року (т.4, а.с.141), тобто після спливу строку її зберігання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що свідоцтво від 28.08.2014 року є належним доказом факту отримання ОСОБА_1 27.06.2014 року заяви ОСОБА_3 про необхідність погасити заборгованість, враховуючи також, що цей факт позивачами і заявниками апеляційної скарги та їх представником адвокатом Воронковим В.О. належними та допустимими доказами не спростовано.

Надані суду розписки про повернення коштів за договором позики за період з червня 2013 року по травень 2014 року (т.1, а.с. 227-242) та висновок № 3554/02 судово-почеркознавчої експертизи від 29.02.2016 року (т.2, а.с. 10) щодо належності підпису ОСОБА_3 на відповідних розписках не є належними доказами у справі, оскільки стосуються розміру заборгованості за договором позики, що не є предметом доказування у справі. В даному випадку правове значення для справи має належне або неналежне виконання договору позики від 20.06.2013 року.

При цьому, суд першої інстанції правомірно виходив із того, що відповідно до п.п. 6.1, 6.2 Договору іпотеки зобов`язання, що забезпечене предметом іпотеки вважається виконаним у повному обсязі, якщо іпотекодавцем/боржником фактично повернуті грошові кошти у повному обсязі, відповідно до умов основного зобов`язання. Іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця у разі невиконання чи неналежного виконання основного зобов`язання.

Більше того, сторонами у справі не заперечувалось, що договір позики від 20.06.2013 року в повному обсязі не виконано. Згідно поясненням позивача ОСОБА_1 договір не виконано з вини ОСОБА_4 , який в червні 2014 року не виходив на зв`язок, що унеможливило узгодити остаточну суму заборгованості та сплатити відповідну суму боргу.

Так, суд правильно виходив із того, що за змістом п.п.1, 2 ч.1 ст. 537 ЦК України, боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі: 1) відсутності кредитора або

уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання; 2) ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що таких дій позивачем ОСОБА_1 вчинено не було.

Отримання на відповідальне зберігання відповідача ОСОБА_4 оригіналів правовстановлюючих документів та технічної документації на предмет іпотеки, що підтверджується розпискою від 20.06.2013 року (т.1, а.с. 146), правового значення для справи не має.

Свідоцтво від 28.08.2014 року є належним доказом отримання ОСОБА_1 заяви ОСОБА_3 про необхідність погасити заборгованість та підтверджує її безспірність відповідно до п. 17 Договору позики.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти заяви та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції також обгрунтовано скасував заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 листопада 2014 року.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення у справі ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Воронков Володимир Олексійович, залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26.12.1022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева