ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8511/22 Справа № 229/806/21 Суддя у 1-й інстанції - Гонтар А.Л. Суддя у 2-й інстанції - Хейло Я. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 року м.Кривий Ріг

Справа № 229/806/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Хейло Я.В.,

суддів Мірути О.А., Тимченко О.О.,

секретар судового засідання: Тимофєєва В.О.

сторони

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: старший державний виконавець Дружківського міського відділу державної виконавчої служби Східного Міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Харків) Кисельова Олександра Олександрівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 11 жовтня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до старшого державного виконавця Дружківського міського відділу державної виконавчої служби Східного Міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Харків) Кисельової Олександри Олександрівни про визнання розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 01 лютого 2020 року частково незаконним та його скасування, ухвалене суддею Гонтар А.Л. у місті Дружківка Донецької області та повне судове рішення складено 21 жовтня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дружківського міського суду Донецької області з позовом до старшого державного виконавця Дружківського міського відділу державної виконавчої служби Східного Міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Харків) Кисельової Олександри Олександрівни про визнання розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 01 лютого 2020 року частково незаконним та його скасування.

Уточнив позов, зазначив, що на підставі виконавчого листа № 2- 893/11 від 06.09.2011 року виданого Дружківським міським судом Донецької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини усіх видів його доходів, але не менше 30 мінімального розміру аліментів, встановленого законом, 13 квітня 2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дружківського міського управління юстиції Нарожним Д.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 43673735.

ОСОБА_1 зазначає, що в усіх розрахунках заборгованості зі сплати аліментів, а саме: від 01 вересня 2017 року, від 01 липня 2020 року, від 01 лютого 2020 року та від 01 жовтня 2020 року, фахівець юстиції не обліковує (не враховує) всіх податків та затрат (витрат), які пов`язані з веденням ФОП діяльності (будівельні матеріали, транспортні та амортизаційні витрати, придбання та поставку обладнання).

Вказує, що офіційним листом (роз`яснення) Державної Фіскальної Служби України

(ДФСУ) від 11 листопада 2005 року №10480/П/99-99-17-02-02-14 надається відповідь, що для ФОП на спрощеній системі оподаткування ПКУ не передбачає визначення чистого доходу.

В розрахунках юстиціі аліменти нараховані з валового доходу (виручки) ФОП за рік та на далі усереднено по місячно (тобто валовий доход (виручка) ФОП за рік ділеться на кількість місяців - так отримується середнє значення).

Позивач вказує, що розрахунки самостійно розраховані державним виконавцем, ніяких довідок про валовий доход (виручку), чистий дохід ФОП, середній заробіток (чи доход) не існує.

ОСОБА_1 з 01 серпня 2014 року по 16 січня 2019 року був зареєстрований, як ФОП на спрощеній системі оподаткування.

Вважає, що аліменти треба було йому рахувати з чистого доходу, але, відповідач не врахувала цього. Різниця між його розрахунком та розрахунком заборгованості державного виконавця складає 34 505,69 грн.

Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати розрахунок заборгованості зі сплати аліментів Державної виконавчої служби України від 01 лютого 2020 року частково незаконним та скасувати; визнати розмір аліментів в твердій грошовій сумі за період з 01 серпня 2014 року по 09 липня 2017 року зі зменшенням суми нарахованих аліментів на 62672,74 грн.; зменшити суму нарахованих аліментів за період з 09 липня 2017 року по 01 лютого 2019 року на суму 15492,50 грн.; зобов`язати державного виконавця провести перерахунок заборгованості зі сплати аліментів боржника; стягнути на його користь судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 11 жовтня 2021 року в задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до Старшого державного виконавця Дружківського міського відділу державної виконавчої служби Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Кисельової Олександри Олександрівни про визнання розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 01 лютого 2020 року частково незаконним та його скасування - відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, стягнути судові витрати з відповідача на його користь.

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що не згоден з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав: з 01.08.2014 року по 31.12.2014 року загальна сума валового доходу складає 212520,00 грн., такого доходу помісячно по рахунку у банку не було, що підтверджується довідкою, яка знаходиться в матеріалах справи.

Вказує, що заборгованість розраховувалась з сум валового доходу ФОП за рік та подалі усереднено по місяцям.

На думку ОСОБА_4 , виходячи з його фактичного доходу по місяцям за 2014 рік він не зміг би сплатити взагалі нараховані суми аліментів.

Наполягає на тому, що у розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, який складений відповідачем, розміри нарахованих аліментів по місяцям за 2014 рік більші максимальної суми аліментів.

Узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання апеляційного суду не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідач старший державний виконавець Дружківського міського відділу державної виконавчої служби Східного Міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Харків) Кисельова Олександра Олександрівна у судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідно дочастини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

06 вересня 2011 року Дружківським міським судом Донецької області було видано виконавчий лист № 2-893/2011 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 серпня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття (т.1 а.с. 141-142).

13 червня 2014 року державним виконавцем відділу ДВС Дружківського міського УЮ було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за вищевказаним виконавчим листом (т.1 а.с.143).

Відповідно до листа ДФСУ ГУ ДФС у Донецької області № 44848/10/05-99-43-11 від 05 червня 2019 року ФОП ОСОБА_1 перебував на податковому обліку в Дружківській ДПІ Костянтинівсько-Дружківського управління ГУ ДФС у Донецької області з моменту державної реєстрації - 01 серпня 2014 року по 16 січня 2019 року.

За період з 01 серпня 2014 року по 16 січня 2019 року перебував на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності на 3 групі зі ставкою 5%.

Щодо отриманих доходів ФОП ОСОБА_1 : з 01 червня 2017 року по 30 вересня 2017 року згідно поданих податкових декларацій платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за вказаний період доходи не отримував; з 01 жовтня 2017 року по 31 грудня 2017 року загальна сума доходу згідно поданої податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи підприємця склала 9315 грн.; з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року перебував на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, загальна сума доходу за цей період, згідно поданих податкових декларацій платника єдиного податку ФОП склала 59455 грн.; з 01 січня 2019 року по момент припинення підприємницької діяльності 16 січня 2019 року перебував на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, згідно поданої ліквідаційної податкової декларації платника єдиного податку- ФОП доходи за вказаний період не отримував (т. а.с.151-152).

Відповідно до листа ГУ Міндоходів у Донецької області № 1681/10/05-10-13-42 від 03 березня 2015 року вказано, що ФОП ОСОБА_1 перебуває на спрощеній системі оподаткування з 01 серпня 2014 року.

За період з 01 серпня 2014 року по 31 грудня 2014 року загальна сума доходу, згідно поданої декларації платника єдиного податку ФОП склала 212520 грн. (т.1 а.с. 153).

Згідно розрахунку заборгованості станом на 01 лютого 2020 року заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_1 за період з 29 січня 2014 року по січень 2020 року становить 106598,08 грн. (т.1 а.с. 161-163).

Позиція апеляційного суду

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 11 жовтня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 11 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Мотиви з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що при нарахуванні заборгованості по аліментам державний виконавець провів розрахунок заборгованості позивача по аліментам відповідно до вимог чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою та другою статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до частин першої, третьої, четвертої, шостої, восьмої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України.

Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.

Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до ФОП, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.

У разі стягнення аліментів як частки заробітку (доходу) боржника на підприємстві, в установі, організації, фізичної особи, ФОП відрахування здійснюються з фактичного заробітку (доходу) на підставі постанови виконавця.

Якщо стягнути аліменти в зазначеному розмірі неможливо, підприємство, установа, організація, ФОП, фізична особа, які проводили відрахування, нараховують боржнику заборгованість із сплати аліментів.

Згідно із п. 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року № 512/5 (зі змінами) сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України.

Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Згідно із частиною другою статті 195 СК України (в редакції Закону від 17.05.2017 року ) визначено порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), зокрема заборгованість за аліментами платника аліментів, який є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Частиною третьою статті 195 СК України передбачено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 521/260/20 вказано, що «системний аналіз статті 195 СК України дозволяє дійти висновку, що розмір заборгованості зі сплати аліментів обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Здійснення розрахунку заборгованості за аліментами платника аліментів, який є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, державний виконавець має проводити відповідно до вимог частини другої статті 195 СК України, тобто виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, а не виходячи з повного доходу боржника як фізичної особи - підприємця».

У постанові Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі № 522/8173/19 (провадження № 61-15381св21) зазначено, що «колегія суддів вважає, що частина друга статті 195 СК України чітко встановлює порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), зокрема заборгованість за аліментами платника аліментів, який є фізичною особою підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

У подібній категорії справ Верховним Судом сформована стала судова практика щодо застосування частини другої статті 195 СК України, що підтверджується постановами від 05 серпня 2020 року у справі № 464/6206/18 (провадження № 61-18142св19), від 05 серпня 2021 року у справі № 757/35562/18-ц (провадження № 61-19631св20), від 03 листопада 2021 року № 521/260/20 (провадження № 61-6091св21).

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про те, що при розрахунку заборгованості по аліментам за період з 01.08.2014 року по 31.12.2014 року державний виконавець безпідставно враховував суму його валового доходу за цей період у розмірі 212520,0 грн., апеляційний суд вважає необхідним зазначити наступне.

Положення статей 181, 183 СК України встановлюють способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину та розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Разом з тим, згідно з частиною третьою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.Статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення суду у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого Сімейним кодексом України.

Частина 1 ст. 195 СК України ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачала , що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення.

Відповідно до ч.7,9 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» у разі стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) боржника на підприємстві, установі, організації, у фізичної особі, фізичної особи-підприємця відрахування здійснюються з фактичного заробітку (доходу) на підставі постанови державного виконавця. При цьому розмір аліментів у разі їх стягнення у частці від заробітку (доходу) не може бути менше встановленого Сімейним кодексом України. Спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої сторони у порядку, встановленому законом.

За змістом підп.16 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 "Про перелік видів доходів, які враховуються при визначення розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб" утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за роботою за сумісництвом, в тому числі з доходів від підприємницької діяльності.

Пунктом 13 зазначеної постанови передбачено, що утримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків.

Згідно з п. п. 7.3.1, 7.4.1 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 р. N 74/5, правила стягнення з заробітної плати боржника поширюються і на випадки звернення стягнення на доходи, отримані фізичною особою, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Відрахування із заробітної плати та інших видів доходів боржника вираховується із суми, що залишається після отримання податків, що також прописано в ст. 70 Закону України "Про виконавче провадження" та п.п.16 п.1, п.13 постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 "Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб".

Відповідно до ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 13-92 "Про прибутковий податок з громадян"оподатковуваним доходом, одержаним протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, вважається сукупний чистий дохід, тобто різниця між валовим доходом (виручки в грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов`язаними з одержанням доходу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року №1269 "Про затвердження Порядку ведення книги обліку доходів і витрат" та Наказом Державної податкової інспекції від 29 жовтня 1999 року № 599 "Про затвердження Свідоцтва про сплату єдиного податку та Порядку його видачі", встановлено, що для визначення результатів власної підприємницької діяльності на підставі хронологічного відображення здійснених господарських і фінансових операцій платник єдиного податку веде Книгу обліку доходів і витрат згідно із додатком № 10 до Інструкції про прибутковий податок з громадян, затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 21 квітня 1993 за № 12 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09 червня 1993 за № 64.

Згідно з положеннями ст.13 Закону України "Про прибутковий податок з громадян", ст. 13 розділу ІV Наказу Головної державної податкової інспекції від 21 квітня 1993 року № 12 "Про затвердження Інструкції "Про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю", оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов`язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

Отже, сума виручки від здійснення підприємницької діяльності не є фактичним заробітком (доходом) платника аліментів, з якого має бути визначений розмір аліментів та проведено нарахування заборгованості, що виникла. Розмір доходу, дійсно, за законодавством , що діяло в оспорюваний позивачем період має бути визначений з урахування витрат, понесених під час здійснення підприємницької діяльності, проведення обов`язкових платежів, тощо.

Проте, відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для справи.

Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими,речовими, електронними доказами,висновками експертів, показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Заперечуючи проти правильності проведеного державним виконавцем розрахунку розміру заборгованості по аліментам за період з серпня по грудень 2014 року позивач державному виконавцю для проведення розрахунку наведених вище відомостей не надав.

Під час розгляду справи у суді ним було надано лише копії договорів від 27.08.2014р, 12.09.2014 р,13.10.2014р,06.11.2014р,01.09.2014 р,11.11.2014р,24.11.2014 р про проведення підрядних робіт та видаткову накладну від 18.12.2014 року(том 1 а.с.182-201). Проте надані документи не містять інформацію щодо предмету доказування , оскільки з них неможливо визначити розмір чистого доходу (фактичного розміру ) від підприємницької діяльності , який, згідно вимог закону, може бути визначений лише на підставі даних про доходи (обсяг виручки від продажу товарів/послуг відповідно до книги доходів та документально підтверджених витрат, які пов`язані з отриманням цього доходу за 2014 рік).

Книги доходів за 2014 рік та інших належних доказів про фактичний розмір його чистого доходу в оспорюваний період позивач ні державному виконавцю, ні суду не надав,а отже правові підстави для проведення перерахунку розміру заборгованості та її зменшення відсутні.

В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 , оскільки вони не підтверджені належними доказами , зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.За таких обставин, суд першої інстанції з висновком якого погоджується апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Розподіл судових витрат

Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи висновки апеляційного суду за результатами розгляду справи, судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 11 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 грудня 2022 року.

Головуючий:

Судді: