КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9495/2022
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Пономаренко Н.В. в м. Київ 21 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В серпні 2020 року шістнадцять фізичних осіб, в тому числі ОСОБА_1 , звернулися до суду із позовом про відшкодування шкоди. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2020 року позовні вимоги роз`єднано у самостійні провадження, в результаті чого справі за позовом ОСОБА_1 присвоєно унікальний номер 761/26779/20.

В позові ОСОБА_1 просила стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО, Фонд) на свою користь завдану майнову шкоду в розмірі 200000 грн., моральну шкоду в розмірі 8000 грн. та витрати на правову допомогу 7000 грн.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 була вкладником ПАТ «Старокиївський банк», який 17 червня 2014 року віднесено до категорії неплатоспроможних. З 25 вересня 2014 року розпочались виплати гарантованого відшкодування, право на які належить позивачу на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». В подальшому 26 вересня 2019 року банк ліквідовано, однак гарантовану суму відшкодування позивачу не виплачено через бездіяльність відповідача, а саме невключення позивача до загального реєстру вкладників, що визнана протиправною Верховним Судом в постанові від 22 травня 2019 року в справі № 826/2150/16. Внаслідок протиправної бездіяльності Фонду позивачу фактично відмовлено у виплаті гарантованого відшкодування. Фактична відмова у виплаті відшкодування порушила право позивача як вкладника банку на своєчасне отримання відшкодування за рахунок коштів Фонду у процесі ліквідації банку, що спричинило матеріальні збитки позивачу. Крім того, внаслідок невиплати належних позивачу коштів вона зазнала значних душевних страждань, оскільки тривалий час безпідставно була позбавлена можливості користуватись належними їй коштами, вимушена була докладати значних зусиль та часу на поновлення порушених прав в судових органах, дії відповідача призвели до скрутного матеріального становища, зневіри до банківської системи і державних органів, можливості відновлення своїх прав та справедливості.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року позов ОСОБА_1 частково задоволено, стягнуто з ФГВФО на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 200000 грн., в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено, стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір 2000 грн.

Відповідач ФГВФО, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив фактичні обставини справи та обставини запровадження процедур тимчасової адміністрації та ліквідації в ПАТ «Старокиївський банк», зазначав, що у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його вкладниками/кредиторами, норми Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, наголошував, що спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду в сумі, що не перевищує 200000 грн., є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування, а тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства. Оскільки позивач просить стягнути з Фонду майнову шкоду, посилаючись виключно на невиплачену суму гарантованого відшкодування на підставі рішення Окружного адміністративного суду у справі № 826/2150/16, яким зобов`язано уповноважену особу включити вимоги позивача, як вкладника банку, до переліку вкладників, а також з врахуванням приписів чинного законодавства та судової практики, яка наразі склалась, провадження в справі має бути закрито, оскільки кошти, про які зазначає позивач, є коштами, які є гарантованим відшкодуванням.

Щодо заподіяння позивачу майнової шкоди, вказував, що з огляду на наявність арешту, накладеного ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року в справі № 752/3185/17 в межах кримінального провадження № 0000367 на грошові кошти на рахунку позивача, а також подання 17 вересня 2019 року уповноваженою особою Фонду документів державному реєстратору для державної реєстрації припинення банку, як юридичної особи, в ЄДР, у Фонду відсутні правові підстави здійснення виплати гарантованого відшкодування в силу приписів норм спеціального Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (п. 11 ч. 4 та ч. 7 ст. 26 Закону). Таким чином, вважав, що позивачем не доведена протиправність дій/бездіяльності уповноваженої особи Фонду, внаслідок яких були порушені права позивача, в зв`язку з чим підстави для задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача майнової шкоди відсутні.

Від позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Вказувала, що всі складові цивільної відповідальності були досліджені судом та правильно встановлені в рішенні, натомість як під час розгляду справи, так і в апеляційній скарзі апелянт не спростував належними та допустимими доказами своєї вини, не надав доказів щодо відсутності спричинення позивачу майнової шкоди, хоча це є його процесуальним обов`язком. Аргумент відповідача про те, що його протиправна бездіяльність не підтверджена належним доказом, спростовується постановою Верховного Суду, який визнав бездіяльність Фонду протиправною.

Не погоджувалася з аргументами відповідача щодо адміністративної підсудності спору, адже вона звернулася до суду з позовом про відшкодування шкоди, а не з оскарженням рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Наголошувала, що ч. 5 ст. 21 КАС України унеможливлює розгляд адміністративним судом вимог про відшкодування шкоди без розгляду вимоги про вирішення публічно-правового спору в одному провадженні. Така публічно-правова вимога судом уже розглянута, діяння відповідача визнано протиправними. В такому випадку позовні вимоги мають вирішуватися судами в порядку цивільного судочинства, що корелюється з правилами ст. 20 ЦПК України. Оскільки позивач заявив вимогу про відшкодування шкоди в межах цивільного права без вирішення публічно-правового спору (який вже був вирішений), тому враховуючи правила ст. 5, 20 ЦПК України, ст. 21 КАС України, спір був правильно розглянутий саме в порядку цивільного судочинства. Відповідно звернення її до суду в порядку цивільного судочинства є єдиним належним способом захисту порушеного права, в іншому випадку буде мати місце порушення ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і гарантованого ст. 6, 13 Конвенції права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Як встановлено судом, 14 травня 2014 року ОСОБА_1 уклала з ПАТ «Старокиївський банк» договір банківського рахунку та договір банківського вкладу № 05/1034-2014, за умовами якого банк відкриває вкладнику вкладний (строковий) рахунок № НОМЕР_1 «Недільний» у гривні, а вкладник вносить на цей рахунок грошові кошти у сумі 200000 грн. з датою повернення 21 травня 2014 року, процентна ставка за вкладом складає 1 % річних (а. с. 28 - 31 т. 1).

Відповідно до квитанції від 14 травня 2014 року № 63481 позивач на вкладний (депозитний) рахунок перерахувала кошти в розмірі 200000 грн. (а. с. 32 т. 1).

21 червня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ «Старокиївський банк» із заявою, в якій просила припинити дію договору № 05/1034-2014 і суму вкладу перерахувати на поточний рахунок (а. с. 33 т. 1).

Листом від 03 грудня 2015 року ПАТ «Старокиївський банк» повідомило представника позивача на її запит щодо з?ясування питань стосовно невиплати коштів за вкладами, що в ході перевірки встановлено облікування коштів ОСОБА_1 на підставі правочинів (транзакцій), які є нікчемними (а. с. 42 т. 1).

На а. с. 82 т. 1 наявна копія листа уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» на адресу директора-розпорядника ФГВФО від 06 березня 2017 року про те, що 20 лютого 2017 року слідчим суддею Голосіївського районного суду м. Києва розглянуте клопотання слідчого про арешт майна, винесене у кримінальному провадженні № 0000367 за заявою Уповноваженої особи ФГВФО про вчинене кримінальне правопорушення за фактами, зокрема, безготівкових перерахувань (дроблення) коштів; за результатами розгляду 20 лютого 2017 року слідчим суддею винесено ухвалу, якою клопотання слідчого задоволено та ухвалено накласти арешт на грошові кошти, які знаходяться на вкладних рахунках у ПАТ «Старокиївський банк».

На а. с. 90 - 91 т. 1 знаходиться копія витягу з протоколу засідання комісії з питань тимчасових обмежень здійснення неплатоспроможним банком операцій за вкладами від 27 червня 2019 року, яким вирішено вжити заходів з призупинення виплати гарантованої суми відшкодувань (до прийняття Комісією іншого рішення) у зв`язку з накладенням арешту на рахунки, в тому числі на рахунок ОСОБА_1 .

На а. с. 88 - 89 т. 1 знаходиться копія рішення виконавчої дирекції ФГВФО від 08 серпня 2019 року № 2015, яким затверджено зміни та доповнення до загального Реєстру вкладників ПАТ «Старокиївський банк», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду; затверджено чергову частину загального Реєстру із загальною гарантованою сумою відшкодування 17 977 052,37 грн.; розпочато до 14 серпня 2019 року виплати гарантованих сум відшкодування вкладникам.

На а. с. 118 - 151 т. 1 знаходиться копія постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 травня 2016 року в справі № 826/2150/16 за позовом ОСОБА_1 та інших осіб до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» про визнання протиправним та скасування рішення в частині, визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, якою позов частково задоволено, зокрема визнано протиправним та скасовано наказ Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» від 29 серпня 2014 року № 61 в частині визнання нікчемним договору банківського рахунку від 14 травня 2014 року № 7902 та договору банківського вкладу від 14 травня 2014 року № 05/1034-2014, укладених між ОСОБА_1 та ПАТ «Старокиївський банк»; визнано протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» щодо не включення ОСОБА_1 до повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок ФГВФО; зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» надати до ФГВФО додаткову інформацію про вкладників ОСОБА_1 щодо здійснення ним виплати по відшкодуванню вкладу за рахунок Фонду за договором банківського вкладу від 14 травня 2014 року у розмірі 200000 грн.; зобов`язано ФГВФО здійснити дії з включення ОСОБА_1 до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Старокиївський банк» за рахунок ФГВФО.

На а. с. 152 - 189 т. 1 знаходиться копія ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року в справі № 826/2150/16, якою апеляційні скарги відповідачів залишено без змін.

На а. с. 190 - 247 т. 1 знаходиться копія постанови Верховного Суду від 22 травня 2019 року в справі № 826/2150/16, якою касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» задоволено частково, постанови судів першої та апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог зокрема про визнання протиправним наказу від 29 серпня 2014 року № 61 в частині визнання нікчемними договору банківського рахунку від 14 травня 2014 року № 7902 та договору банківського вкладу від 14 травня 2014 року № 05/1034-2014, укладених між ОСОБА_1 та ПАТ «Старокиївський банк» скасовано, а провадження в цій частині закрито; в частині зобов`язання включити позивача до загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Старокиївський банк» за рахунок ФГВФО скасовано та ухвалено в цій частині нову постанову про відмову у задоволенні позову; у решті постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 травня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року залишено без змін.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що право позивача на отримання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом за рахунок коштів Фонду поновлено постановою Верховного Суду від 22 травня 2019 року, якою було залишено без змін постанову судів першої та апеляційної інстанцій в частині визнання протиправною бездіяльності Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» щодо не включення позивача до повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами ФГВФО, та в частині зобов`язання Уповноваженої особи надати до Фонду додаткову інформацію про позивачів як вкладників ПАТ «Старокиївський банк», при цьому в матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем вказаної постанови Верховного Суду. Оскільки причиною неотримання позивачем передбаченого законом відшкодування було невключення Уповноваженою особою Фонду позивача у перелік владників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом у межах 200000 грн. за рахунок Фонду відповідно до ст. 26, 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», суд прийшов до висновку, що позивачу завдано матеріальну шкоду і ця шкода у вигляді неотриманого гарантованого відшкодування коштів за вкладом в розмірі 200000 грн. підлягає стягненню з відповідача на її користь.

Апеляційний суд не може повністю погодитися із даними висновками, виходячи із наступного.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Верховний Суд керується тим, що при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Предметом цього позову є відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями відповідача.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Згідно зі статтею 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Апеляційний суд виходить з того, що адміністративні суди можуть розглядати вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої лише суб`єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. В іншому випадку спірні відносини з приводу відшкодування шкоди мають приватноправовий характер та, як наслідок, не можуть бути предметом справи, віднесеної до адміністративної юрисдикції.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом. Цей Закон також регулює відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до статті 3 Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділений відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону, зокрема ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.

Відповідно до статті 6 Закону Фонд наділений повноваженнями видавати нормативно-правові акти, що підлягають державній реєстрації у порядку, встановленому законодавством, з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 2 Закону уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Відповідно до частини першої статті 54 Закону рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Нормативно-правове регулювання статусу Фонду та його місце в системі гарантування вкладів фізичних осіб дозволяє зробити висновки, що Фонд є суб`єктом публічного права, створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, здійснює нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб`єктом владних повноважень у розумінні КАС України.

Апеляційний суд виходить з того, що спір стосовно права на відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів Фонду є публічно-правовим, має окремий характер і стосується виконання окремої владної функції Фонду, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами (пункт 4 частини другої статті 4 Закону).

Спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 Закону не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування) є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування, а тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Апеляційний суд виходить з того, що позивач визначила відповідачем саме Фонд, усі позовні вимоги вона заявила саме до Фонду, а не до банку як сторони відповідного договору.

Позовні вимоги у справі, що розглядається, а саме: стягнення з Фонду майнової шкоди у зв`язку з протиправною бездіяльністю відповідача, - випливають із дій Фонду з виплати гарантованого відшкодування.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18, провадження № 14-116/цс19, від 13 листопада 2019 року у справі № 761/2987/18, провадження № 14-285/цс19, постанові Верховного Суду у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 761/11256/17, провадження № 61-31354сво18.

Велика Палата Верховного Суду висловлювала правовий висновок про те, що спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000,00 грн. (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування. А тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16 (провадження № 11-126апп18), від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16 (провадження № 11-409апп18), від 23 січня 2019 року у справі № 285/489/18-ц (провадження № 14-470цс18), від 26 квітня 2022 року в справі № 761/3986/20 (провадження № 61-10455св20 та інші).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18 (провадження № 14-116цс19) міститься висновок про те, що правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер. У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна), а тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави Україна в особі Фонду.

Вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання (за період після виплати Фондом відшкодування за вкладами) звернені до Фонду та стосуються безпосередньо правомірності дій останнього, пов`язаних із виплатою відшкодування за вкладами, також підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 761/11256/17 (провадження № 61-31354сво18), Верховний Суд у постановах від 14 липня 2021 року у справі № 523/2530/20 (провадження № 61-3982св21), від 14 травня 2021 року у справі № 520/16388/18 (провадження № 61-16588св20), від 19 лютого 2020 року у справі № 761/36418/18 (провадження № 61-18965св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Суд першої інстанції, задовольнивши позов, у порушення вищевказаних положень закону не звернув увагу на те, що, звернувшись до суду із позовом у цій справі, ОСОБА_1 фактично просила стягнути з Фонду невиплачену їй гарантовану державою граничну суму відшкодування за вкладом, визначену нею як матеріальну шкоду, оскільки невиплата цієї гарантованої законом суми відшкодування вкладу відбулася внаслідок неправомірних дій (бездіяльності) Фонду щодо невключення її до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом за договором банківського вкладу, та несвоєчасного виконання судового рішення у справі № 826/7034/15.

Таким чином, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спір пов`язаний із виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати суми гарантованого відшкодування та застосування відповідальності за несвоєчасне виконання такої виплати, тому є публічно-правовим і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є похідними від основних вимог та підлягають розгляду адміністративним судом.

Проте суд першої інстанції не врахував зазначеного та дійшов помилкового висновку, що цей спір має розглядатись за правилами цивільного судочинства.

Посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 30 січня 2019 року у справі № 826/12003/16, від 18 квітня 2018 року у справі № 910/8132/17 апеляційний суд відхиляє як нерелевантні, оскільки у них встановлено інші правовідносини. Зокрема, у справі № 910/8132/17 позивач оскаржує дії уповноваженої особи Фонду не як суб`єкта владних повноважень, а як органу управління банком, який здійснює заходи щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та грошових коштів.Посилання ОСОБА_1 на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 826/12003/16, провадження № 11-1252апп18, також є безпідставними, оскільки вказана справа була розглянута по суті саме у порядку адміністративного судочинства та не містить правових висновків щодо визначення предметної юрисдикції справи.

У справі, яка переглядається, вимоги про стягнення з ФГВФО майнової та моральної шкоди за своєю природою виникли зі спору щодо несвоєчасної виплати Фондом коштів за відповідним вкладом у межах гарантованої суми відшкодування та стосуються безпосередньо правомірності дій Фонду, пов`язаних із виплатою вкладнику відшкодування за вкладами.

Посилання на справи з подібними правовідносинами, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

З урахуванням наведених висновків Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду апеляційний суд відхиляє також як необґрунтовані доводи позивача у відзиві на апеляційну скаргу, що звернення до суду в порядку цивільного судочинства є єдиним належним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 , в іншому випадку буде мати місце порушення ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і гарантованого ст. 6, 13 Конвенції права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

Відповідно до частин першої, другої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Виходячи із вищевикладеного, апеляційний суд не перевіряє доводи відповідача в частині відсутності всіх елементів делікту та відповідно відсутності підстав для відшкодування майнової шкоди, а також доводи позивача у вигляді спростувань аргументів відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, не підтверджує і не спростовує ці доводи, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений в мотивувальній частині судового рішення суду належної юрисдикції.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною четвертою статті 377 ЦПК України передбачено, що у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України та частини першої статті 377 цього Кодексу, із роз`ясненням позивачу на виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України права протягом десяти днів з дня отримання даної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст. 7, 255, 256, 367, 374, 377, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди закрити.

Роз`яснити позивачу, що розгляд зазначеної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду та що протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови він може звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.