Справа № 463/7539/21 Головуючий у 1 інстанції: Яворський С.Й.
Провадження № 22-ц/811/180/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» - Блажевського П.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова 08 грудня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Вектор Плюс», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христини Миколаївни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової Марини Євгенівни, про визнання державної реєстрації протиправною та її скасування, визнання договорів недійсними.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 30 липня 2008 року, між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк», укладено договір споживчого кредиту № 1304/0708/98-007 в іноземній валюті на суму 65 000 доларів США, на забезпечення виконання якого між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку передано належну їй квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 13 листопада 2012 року стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ВАТ «Сведбанк» заборгованість за кредитним договором № 1304/0708/98-007 від 30 липня 2008 року в розмірі 70 996.72 доларів США. 28 листопада 2012 року між ВАТ «Сведбанк» та ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, на підставі якого здійснено заміну іпотекодержателя. 23 квітня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу міста Києва Єгоровою М.Є. здійснено реєстрацію права власності належної позивачу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Вважає, що у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу міста Києва Єгорової М.Є. не було правових підстав для проведення державної реєстрації права власності на вищезазначене нерухоме майно, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин приватний нотаріус мав право проводити державну реєстрацію прав, набутих в результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, одночасно з вчиненням такої дії, однак іпотечний договір від 30 липня 2008 року, який був підставою для реєстрації спірної квартири за відповідачем, посвідчувався приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П., відтак приватний нотаріус вийшов за межі наданих йому повноважень, оскільки прийняття рішення щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, які виникли на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, належить до повноважень державних реєстраторів прав на нерухоме майно Укрдержреєстру. Зазначає, що ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не надало приватному нотаріусу докази отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги про усунення порушення зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вважає, що протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, необхідна згода іпотекодавця, а вона, як іпотекодавець, такої згоди не надавала. Вказує, що зверталася в порядку адміністративного судочинства з позовом про визнання незаконним та скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу міста Києва Єгорової М.Є. від 23 квітня 2015 року № 20892325 щодо державної реєстрації речових прав на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2015 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2016 року, її позовні вимоги задоволено, однак постановою Верховного Суду від 24 січня 2019 року вищезазначені судові рішення скасовано, а провадження у справі закрито у зв`язку з підвідомчістю справи цивільному, а не адміністративному судочинству. В подальшому, рішенням приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. № 56914937 від 03 березня 2021 року скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вважає, що рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. № 56914937 від 03 березня 2021 року та подальші дії щодо скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру та реєстрація такої за ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», відбулося з порушенням Порядку про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме: нотаріусом не отримано доказів надіслання іпотекодержателем письмової вимоги усунення порушення зобов`язання та доказів завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги іпотекодержателя. Крім того, іпотекодержатель не здійснив грошову оцінку майна, щоб визначити, яка сума буде покрита іпотечним майном. Наголошує, що ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не надало жодного доказу на підтвердження переходу проведення розрахунку між ВАТ «Сведбанк» та ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» за договором факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року щодо права вимоги за кредитним договором № 1304/0708/98-007 від 30 липня 2008 року, що свідчить про його недійсність. Звертає увагу, що у зв`язку з недійсністю договору факторингу вважається недійсним договір про відступлення прав за іпотечним договором № 6970 від 28 листопада 2012 року. З наведених підстав просить:

- визнати рішення № 20892893, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Єгорової Марини Євгенівни щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 від 23 квітня 2015 року за Товариством з обмежеою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» таким, що вчинено з порушенням порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; ;

-скасувати рішення №20892893 про державну реєстрацію права власності на майно (за адресою: АДРЕСА_1 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01); дата , час державної реєстрації : 23 квітня 2015р. 17:09:27 з одночасним припиненням права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Вектор Плюс»;

-скасувати запис про державну реєстрацію права власності на майно (за адресою: АДРЕСА_1 ) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01 від 23.04.2015, рішення №20892893 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», з припиненням права власності;

-визнати дії ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу м. Львів, щодо винесення рішення про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 від 03.03.2021 року такими, що вчинені з порушенням Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;

-скасувати державну реєстрацію скасування права власності ОСОБА_5 на майно (за адресою: АДРЕСА_1 ) рішення №56914937 від 03.03.2021 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01;

-скасувати запис в державному реєстрі речових прав від 03.03.2021 року щодо скасування державної реєстрації права власності нерухомого майна ОСОБА_1 (за адресою: АДРЕСА_1 ) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01 з поновленням права власності за ОСОБА_1 ;

-визнати недійсним договір факторингу №15 від 28.11.2012 року, який був укладений між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором №1304/0708/98-007 від 30.07.2008 року, що був укладений між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_3 ;

-визнати недійсним договір про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року, який був укладений між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині відступлення права вимоги за іпотечним договором від 30.07.2008 року, що був укладений між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_1 .

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова 08 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Київ Єгорової Марини Євгенівни про державну реєстрацію права власності на майно №20892893 від 23.04.2015.

Скасовано запис про державну реєстрацію права власності на майно (за адресою: АДРЕСА_1 ) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01 від 23.04.2015, рішення №20892893 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс».

Скасовано рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу м. Львів Барбуляк Христини Миколаївни про державну реєстрацію скасування права власності на майно № 56914937 від 03.03.2021.

Скасовано запис в державному реєстрі речових прав від 03.03.2021 року щодо скасування державної реєстрації права власності нерухомого майна ОСОБА_1 (за адресою: АДРЕСА_1 ) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» на користь держави 3 632 грн. судового збору.

В решті позову - відмовлено.

Рішення суду оскаржило Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що на спірні правовідносини не поширюється Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки позивач має у власності інший об`єкт нерухомості, а саме, квартиру АДРЕСА_2 , а фактично проживає в квартирі АДРЕСА_3 . Зазначає, що домовленість сторін про застосування позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить про наявність згоди іпотекодавця на те, що у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель набуває права на звернення стягнення на предмет іпотеки згідно із застереженням, яке міститься в іпотечному договорі.Вказує, що ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» виконало вимоги закону та іпотечного договору від 30 липня 2008 року щодо надсилання позивачу та боржнику за кредитним договором повідомлення про порушення основного зобов`язання, що не спростовано позивачем. Крім того, позивачем не надано доказів, що ним отримано інший документ, відмінний від повідомлення про порушення основного зобов`язання. Вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, а висновки суду першої інстанції про те, що такий переривався шляхом подання позивачем позову в порядку адміністративного судочинства, є необгрунтованими. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт стверджує, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зазначає, що трирічний строк для оскарження договору факторингу при триваючому порушенні не пропущено, оскільки про порушення свого права вона дізналася з постанови Верховного Суду від 24 січня 2019 року, отриману нею у 2020 році, якою закрито провадження в справі в порядку адміністративного судочинства, у зв`язку з тим, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Вказує, що оспорювати правочин має право також особа, яка не була стороною правочину, власний інтерес якої полягає в тому, щоб мати можливість законної реалізації своїх прав. Вважає, що відповідачем не доведено наявності у нього оригіналу договору факторингу, як підставу його майнових вимог, відтак відсутність проведення розрахунку між ВАТ «Сведбанк» та ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» за договором факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року щодо права вимоги за кредитним договором № 1304/0708/98-007 від 30 липня 2008 року, є більш вірогідним, що свідчить про недійсність договору факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року. На думку апелянта, у зв`язку з недійсністю договору факторингу, вважається недійним договір про відступлення прав за іпотечним договором № 6970 від 28 листопада 2012 року. З наведених підстав просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, а в решті рішення суду - залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» Блажевського П.І. на підтримання доводів апеляційної скарги, поданої ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» та заперечення щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 на підтримання доводів поданої ними апеляційної скарги та заперечення щодо задоволення апеляційної скарги ТзОВ «ФК «Вектор Плюс», дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Київ Єгорової М.Є. на момент прийняття оскаржуваного рішення про державну реєстрацію від 23.04.2015р., були відсутні відомості щодо отримання іпотекодавцем вимоги про усунення порушень та докази того, що завершився 30-денний строк з моменту отримання іпотекодавцем зазначеної вимоги, а також вимоги чинного на момент державної реєстрації Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без його згоди. І у зв`язку з тим, що позовні вимоги про скасування рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. №56914937 від 03.03.2021 року та скасування запису в реєстрі, є похідними від позовних вимоги про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Київ Єгорової Марини Євгенівни про державну реєстрацію права власності на майно №20892893 від 23.04.2015 та таке рішення прийнято, у зв`язку з скасуванням постанов Львівського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2015 року та ухвал Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2016 року у справі № 813/3296/15, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині скасування рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. №56914937 від 03.03.2021 року та скасування запису в реєстрі є підставними та такими що підлягають до задоволення.

Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору факторингу №15 від 28.11.2012 року, який був укладений між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором №1304/0708/98-007 від 30.07.2008 року, що був укладений між ВАТ «Сведбанк» ОСОБА_3 та визнання недійсним договору про відступлення прав за іпотечним договором від 28.11.2012 року, який був укладений між ВАТ «Сведбанк» та ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» в частині відступлення права вимоги за іпотечним договором від 30.07.2008 року, що був укладений між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , однак відмовив у задоволенні цих позовних вимог з підстав спливу позовної давності.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_3 та Відкритим акціонерним товариством (далі - ВАТ) «Сведбанк» укладено кредитний договір від 30 липня 2008 року №1304/0708/98-007 про надання кредиту в сумі 65 000 доларів США.(а.с. 17-19 том 1), а 30.07.2008 року між ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_3 , ОСОБА_1 укладено трьохсторонній договір, відповідно до якого ОСОБА_1 зобов`язується перед Банком відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення коштів, наданих Банком ОСОБА_3 у вигляді кредиту згідно з кредитним договором №1304/0708/98-007 від 30.07.2008 року.(а.с.55 том 1)

На забезпечення виконання основного зобов`язання за вказаним договором між позивачем ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» укладено іпотечний договір від 30 липня 2008 року, зареєстрований в реєстрі за №4139, відповідно до умов якого іпотекодавець (позивач) передає в іпотеку іпотекодержателю (ВАТ «Сведбанк») належне йому на праві власності майно: квартиру АДРЕСА_4 . Заборона відчуження зазначеної в договорі квартири зареєстрована в реєстрі для реєстрації заборон приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. за №245, договір містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. (а.с.20-22 том 1).

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 13 листопада 2012 року у справі №1319/6105/12 задоволено позов ВАТ «Сведбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення солідарно заборгованості по кредиту в сумі 60 584,27 доларів США, заборгованості по відсотках 8640,48 доларів США, пені в сумі 1771,97 доларів США. (а.с.17-19 том1), на виконання якого видано виконавчий лист у справі № 1319/6105/12 про стягнення солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 заборгованості в сумі 70 996,82 доларів США, яка не сплачена.

28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено Договір факторингу №15 та договір про відступлення прав за іпотечними договорами.(а.с.196-209 том 1)

Відповідно до договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заяць І.О., зареєстрованого в реєстрі за №6970, Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Сведбанк» (правонаступник ВАТ «Сведбанк») та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» домовились про відступлення первісним іпотекодержателем (ПАТ «Сведбанк») новому іпотекодержателю (ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс») прав за іпотечними договорами, зокрема, за іпотечним договором від 30 липня 2008 року, зареєстрованим в реєстрі за №4139, укладеним між позивачем та ВАТ «Сведбанк».

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 09 червня 2006 року, виданого на підставі розпорядження від 05 червня 2006 року №2071, квартира АДРЕСА_4 , належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 (справа №813/3296/15, том 1, а.с.23)

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 27.05.2021 р № 0343 за вказаною адресою проживають: позивач ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , ОСОБА_7 (2004 р.н.) та ОСОБА_8 (2006 р.н.). (а.с.61, том 1)

Листами від 08 серпня 2014 року №512187 та 11 листопада 2014 року №512187 ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» повідомило позивача та ОСОБА_3 про намір пред`явити до виконання виконавчий лист у справі №1319/6105/12, виданий 13 листопада 2012 року Сихівським районним судом м. Львова. (справа №813/3296/15, том 1, а.с.153,156)

17 листопада та 22 грудня 2014 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» звернулося до позивача та позичальника ОСОБА_3 з листами №512187/571-юр та №577465/112 відповідно про виселення їх зі спірної квартири. (справа №813/3296/15, том 1, а.с.154-155)

Згідно з вимогою про виселення від 09 січня 2015 року №512187 ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» звернулося до позивача та ОСОБА_3 з вимогою про звільнення житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Докази отримання вказаної вимоги адресатами, в матеріалах справи відсутні.(справа №813/3296/15, том 1, а.с.159)

Відповідно до заяви від 23 квітня 2015 року №4-2993-512187, зареєстрованої відповідачем в реєстрі за №1470, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» просила виключити іпотеку нерухомого майна (квартири АДРЕСА_4 ) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, накладену відповідно до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. 30 липня 2008 року та зареєстрованим за №4139, з нерухомого майна, а саме з квартири АДРЕСА_4 . (справа №813/3296/15, том 1, а.с.87)

За результатом розгляду заяви, на підставі поданих документів (виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 25 вересня 2014 року, відомостей з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) щодо ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», статуту ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», зареєстрованого 07 липня 2014 року за №015313, довіреності від 09 квітня 2015 року, зареєстрованої відповідачем в реєстрі за №1396, іпотечного договору від 30 липня 2008 року, зареєстрований приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. в реєстрі за №4139, договору факторингу №15 від 28 листопада 2015 року, договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., зареєстрованого в реєстрі за №6970, кредитного договору №1304/0708/98-007 від 30 липня 2008 року з додатками та договорами про внесення змін дот нього, звіту про оцінку житлової квартири АДРЕСА_4 , приватний нотаріус Єгорова М.Є. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №20892325 від 23 квітня 2015 року про державну реєстрацію права приватної власності на майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 07.12.2015 року справа № 813/3296/15, залишеною без змін ухвалою Львівського адміністративного апеляційного суду від 08.06.2016 року, визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової Марини Євгенівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №20892893 від 23 квітня 2015 року.

Постановою Верховного суду від 24.01.2019 року, касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» задоволено частково. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2016 року у справі № 813/3296/15 скасовано. Провадження у справі № 813/3296/15 за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової Марини Євгенівни, треті особи: ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, про визнання незаконним рішення, зобов`язання вчинити дії - закрито. Роз`яснено позивачеві, що справу належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Рішенням приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. №56914937 від 03.03.2021 року, на підставі заяви ОСОБА_9 №44355057 від 03.03.2021 року, скасовано запис про право власності/внесено запис про скасування державної реєстрації за номером 9467358, по майну реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:01.

Вирішуючи спір суд першої інстанції керувався положеннями Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).

Отже, за змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті).

Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.

Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

Суд ззангачив, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки.

В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому, метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Такий висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який зазначив, що представником відповідача надано суду копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу позивачу 02.03.2015 року (а.с.190), що на думку представника відповідача у відповідності до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» підтверджує надіслання іпотекодавцю письмової вимогу про усунення порушення, однак належними та допустими доказами відповідачем не підтверджено, що вказаним поштовим відправленням позивачу надсилалась саме письмова вимога про усунення порушення, в якій зазначалось стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Також, представником відповідача не надано доказів того, що боржник або іпотекодавець ухилялися від такого отримання.

За вищенаведеного, обґрунтованим та законним є висновок суду першої інстанції про те, що оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази належного надсилання боржнику та іпотекодавцю вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», то відповідач (іпотекодержатель) не набув права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, чинним на час проведення державної реєстрації іпотечного майна (далі - Порядок № 868), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Відповідно до пункту 57 Порядку № 868 для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: 1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; 2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Отже, у пункті 57 Порядку № 868 визначено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і державний реєстратор під час її проведення приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року у справі № 487/5843/17 (провадження № 61-5308св21)).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона, а не суд, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що поданий відповідачем приватному нотаріуса пакет документів для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, не містив завіреної в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, та документа, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання цієї вимоги, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскаржуване рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності від 23 квітня 2015 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Доводи протилежного не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який обґрунтовуючи часткове задоволення позовних вимог, покликався на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (чинного на час прийняття нотаріусом рішення від 23.04.2015), згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що, таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

І встановивши, що спірна квартира АДРЕСА_4 , є предметом іпотеки, виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчим кредитом, наданим кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті, має загальну площу 52,6 кв.м., така використовувалась на час спірного рішення та використовується позивачем як місце постійного проживання, та у власності позивача не знаходиться інше нерухоме житлове майно, а твердження представника відповідача про те, що у позивача у власності перебуває квартира (частка квартири) за адресою: АДРЕСА_5 не знайшли свого підтвердження, оскільки згідно довідки №3787 від 07.12.2019 року, дана квартира є не приватизованою та позивач з 24.01.2012 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 61,216), суд дійшов до обґрунтованого висновку, що іпотечна квартира не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ТзОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс», як забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором від 30 липня 2008 року, укладеним в іноземній валюті.

За вищенаведеного, вірним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що наявність у нотаріуса підстав для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Вектор Плюс».

Такий висновок суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18.

Враховуючи те, що позовні вимог про скасування рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. №56914937 від 03.03.2021 року та скасування запису в реєстрі, є похідними від позовних вимоги про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Київ Єгорової Марини Євгенівни про державну реєстрацію права власності на майно №20892893 від 23.04.2015 та таке рішення прийнято, у зв`язку з скасуванням постанов Львівського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2015 року та ухвал Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2016 року у справі № 813/3296/15, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який правомірно вважав позовні вимоги в частині скасування рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. №56914937 від 03.03.2021 року та скасування запису в реєстрі підставними та такими що підлягають до задоволення.

Також колегія суддів вважає за доцільне звернути увагу на те, що з огляду на час прийняття оскаржуваного рішення (квітень 2015 року) нотаріус не був наділений повноваженнями державних реєстраторів прав на нерухоме майно та не міг здійснювати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень без вчинення нотаріальної дії щодо такого майна, яка за обставинами справи, що переглядається, ним не вчинялась. Таке право нотаріус набув лише з 13 грудня 2015 року.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 10 червня 2020 року у справі № 638/6931/16-ц (провадження № 61-2605св19), від 16 червня 2020 року у справі № 199/7226/17 (провадження № 61-37913св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19 (провадження № 61-7648св20), від 21 травня 2021 року у справі № 295/16451/18 (провадження № 61-13937св20).

Апеляційна скарга не містить доводів щодо невірного вирішення позовних вимог про скасування державної реєстрації, скасування права власності позивачки на майно рішенням № 56914937 від 03березня 2021 року, а також щодо нефективного способу захисту, обраного позивачем.

Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору факторингу №15 від 28.11.2012 року, який був укладений між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором №1304/0708/98-007 від 30.07.2008 року, що був укладений між ВАТ «Сведбанк» ОСОБА_3 та визнання недійсним договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року, який був укладений між ВАТ «Сведбанк» та ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» в частині відступлення права вимоги за іпотечним договором від 30.07.2008 року, що був укладений між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Позовна вимога обгрунтована тим, що вищезазначені договори є недійсними з тих підстав, що їх не існує, а також відсутнє підтвердження про платність Договору факторингу.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними, оскільки, як зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, представником відповідача надано нотаріального засвідчений договір факторингу №15 від 28.11.2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та договір про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року(а.с.196-209 том 1), а також додано витяги з реєстрів до даних договорів.

А відтак, в апеляційного суду не вникає жодних сумнівів у наявності договору факторингу №15 від 28.11.2012 року, який був укладений між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ТзОВ «ФК «Вектор Плюс», в тому числі в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором №1304/0708/98-007 від 30.07.2008 року, що був укладений між ВАТ «Сведбанк» ОСОБА_3 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року, який був укладений між ВАТ «Сведбанк» та ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» в тому числі в частині відступлення права вимоги за іпотечним договором від 30.07.2008 року, що був укладений між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 .

Платність договору факторингу підтверджується наданими представником відповідача платіжними дорученнями №1 та №2 від 28.11.2012 року.

За вищенаведеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов до законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваних позивачем договорів недійсними.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з обґрунтуванням судом першої інстанції відмови задоволенні цих вимог за спливом позовної давності.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18), від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18) (пункт 61), від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18) (пункт 62), від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18) (пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19) (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19) (пункт 51), а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) (пункт 73) та від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) (пункт 80) вказано, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Встановивши, що відсутні підстави, у зв`язку з їх недоведеністю, для визнання недійсними оспорюваних позивачкою договорів факторингу та про відступлення прав за іпотечними договорами, суд першої інстанції безпідставно відмовив у їх задоволенні з підстав спливу позовної давності, що, на думку колегії суддів, є підставою для зміни рішення Личаківського районного суду м. Львова 08 грудня 2021 року, виключивши з його мотивувальної частини посилання на пропуск строку позовної давності, як на правову підставу для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору Факторингу №15 від 28.11.2012 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та ТзОВ «Факторингова компанія « Вектор плюс» в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором від 30.07.2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_3 та визнання недійсним договору про відступлення прав за іпотечним договором від 28.11.2012 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» в частині відступлення права вимоги за іпотечним договором від 30.07.2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1 .

При цьому, доводи апеляційної скарги про недійсність цих договорів не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки позивачкою не спростовано презумпцію дійсності таких, із ззаначених нею підстав їх недійсності.

Щодо пропуску строку позовної давності за вимогою про визнання протиправним рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності від 23 квітня 2015 року, колегія суддів відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги з огляду на те, що про застосування наслідків спливу відповідач заявив у поданій ним апеляційній скарзі, а мав це зробити до ухвалення рішення судом першої інстанції, а також погоджується, що звернувшись з аналогічною вимогою в порядку адміністративного судочинства, позивач в такий спосіб перервав перебіг позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова 08 грудня 2021 року- змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на пропуск строку позовної давності, як на правову підставу для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійним договору факторингу № 15 від 28.11.2012 року, укладеного між ВАТ «Сбедбанк» та ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором від 30.07.2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 , та визнання недійсним договору про відступлення прав за іпотечним договором від 28.11.2012 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині відступлення права вимоги за іпотечним договором від 30.07.2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 .

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 11.08.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк