Провадження № 22-ц/801/2159/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 рокуСправа № 127/17880/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,

з участю секретаря судового засідання: Литвина С.С.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: Служба у справах дітей Вінницької міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 жовтня 2022 року за клопотанням представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Кірова Олександра Федоровича про тимчасовий доступ до дитини, відповідно до ст. 43 ЦПК України та ст. 21 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980, постановлену в складі судді Медяної Ю.В., в залі суду,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Вінницької міської ради про визнання незаконним утримання дитини на території України та повернення її за постійним місцем проживання.

У жовтні 2022 року представник позивача звернувся до суду з клопотанням про тимчасовий доступ до дитини, відповідно до ст. 43 ЦПК України та ст. 21 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980.

Вказане клопотання мотивовано тим, що відповідач по справі не надає позивачу можливості спілкуватися з дитиною, не показує дитину позивачу, чим порушує його батьківські права.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 жовтня 2022 року клопотання представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Кірова О.Ф. про тимчасовий доступ до дитини відповідно до ст. 43 ЦПК України та ст. 21 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання незаконним утримання дитини на території України та повернення її за постійним місцем проживання задоволено.

Забезпечено доступ батька ОСОБА_3 до малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щотижня: з 10:00 год. кожної середи до 10:00 год. кожної суботи.

Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції свій висновок обгрунтував положеннями статті 153 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Також, судом зроблено посилання на положення Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, вважаючи її незаконною, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, як постановлену помилково.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції невірно застосовано положення ст. 21 Конвенції про цивільно правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980, а також розглянуто клопотання про тимчасовий доступ до дитини, не з`ясувавши при цьому, в чому саме полягає ця «тимчасовість», якою нормою права передбачена та на який проміжок часу розрахована. Позов про забезпечення права доступу до дитини не заявлено.

Також місцевим судом не взято до уваги Порядок виконання на території України Конвенції про цивільно правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою КМУ від 10.07.2006 та не застосовано ст. 158 СК України.

Скаржником вказано, що суд, задовольнивши клопотання про доступ до дитини, фактично діє всупереч інтересам дитини. При цьому, судом не зазначено, де саме має перебувати дитина щотижня у період з 10:00 год. середи до 10:00 год. суботи та в якому оточенні, адже батько дитини є громадянином Польщі та власного житла у місті Вінниці немає.

Крім того, суд першої інстанції взагалі не з`ясував чи відповідає якнайкращим інтересам дитини забезпечення доступу до неї батька, а також не взяв до уваги факт викрадення доньки її ж батьком, в результаті чого останній було надано медичну, психологічну та юридичну допомогу.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені у ній підстави.

Представник позивача в судовому засіданні, проведеному за його участі в режимі відеоконференції, щодо задоволення апеляційної скарги заперечував та надав при цьому відповідні пояснення.

Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради у судове засідання не з`явився, однак 19.12.2022 заступником начальника відділу захисту прав дітей надіслано на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутність представника Служби у справах дітей ВМР, у якій остання також зазначила, що при прийнятті рішення по справі просить суд врахувати законні права та інтереси дитини.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які з`явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції не відповідає вищевказаним вимогам закону.

Так, судом встановлено, що у провадженні суду першої інстанції перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання незаконним утримання дитини на території України та повернення її за постійним місцем проживання.

У жовтні 2022 року представник позивача звернувся до суду з клопотанням про тимчасовий доступ до дитини, відповідно до ст. 43 ЦПК України та ст. 21 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 року.

Вказане клопотання судом першої інстанції задоволено, при цьому приймаючи рішення про забезпечення доступу батька ОСОБА_3 до малолітньої дитини ОСОБА_4 щотижня з 10:00 год. кожної середи до 10:00 год кожної суботи, суд свій висновок обгрунтував виключно загальними положеннями статті 153 Сімейного кодексу України, Конвенції про права дитини та Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.

Однак, колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (пункти 1 та 2 статті 3 Конвенції про права дитини).

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункт 3 статті 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до частини другої статті 1 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (далі Конвенція), до якої приєдналася Україна відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 11.01.2006, цілями цієї Конвенції є забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

Згідно зі статтею 21 Конвенції, центральні органи зобов`язані, на підставі положень про співробітництво, викладених у статті 7, сприяти мирному здійсненню прав доступу і виконанню будь-яких умов здійснення цих прав. Центральні органи вживають заходів, наскільки це можливо, для усунення будь-яких перешкод здійсненню таких прав. Центральні органи безпосередньо або через посередників можуть порушувати або сприяти порушенню процедур з метою організації здійснення або захисту цих прав і забезпечення поваги до умов для їхнього дотримання.

В свою чергу, чинним законодавством України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод (частина перша статті 159 СК України).

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (абзац перший частини другої статті 159 СК України).

З матеріалів справи видно, що предметом позову є визнання незаконним утримання дитини на території України та повернення її до місця постійного проживання, однак задовольнивши клопотання позивача та забезпечивши доступ батька до малолітньої дитини у певний спосіб, суд першої інстанції фактично вирішив питання про визначення способу участі батька у вихованні дитини, при тому, що такі позовні вимоги позивачем у даній справі не заявлялись.

Також, суд першої інстанції забезпечуючи доступ батька до малолітньої дитини і визначаючи час на побачення батька з дитиною щотижня з 10:00 год. кожної середи до 10:00 год кожної суботи, взагалі не навів належного обґрунтування такому висновку, зокрема щодо місця та точного часу побачень, враховуючи вік дитини та її інтереси, характер відносин, що складаються між батьком та дитиною, при цьому залишив поза увагою інтереси матері дитини щодо участі у її вихованні.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржувана ухвала постановлена без додержання норм процесуального права, а саме за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Отже, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права є обґрунтованими.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, тому вказана ухвала суду підлягає скасуванню на підставі статті 379 ЦПК України, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції та для вирішення заявленого представником позивача клопотання у відповідності до вимог законодавства.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про передачу справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381-384, 389 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 жовтня 2022 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання незаконним утримання дитини на території України та повернення її за постійним місцем проживання направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук