Справа № 308/2821/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Данко В.Й.,

за участю:

секретаря судового засідання Бокотей А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Ужгород в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу

в с т а н о в и в:

І. Стислий виклад позицій учасників справи

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява від ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 (далі відповідач), у якій позивач просить суд:

-стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 351178,80 грн.;

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем укладено договір позики, за яким позивач надав відповідачу грошові кошти, які останній упродовж обумовленого сторонами строку не повернув. Вказані обставини призвели до виникнення у відповідача заборгованості у розмірі 12500 доларів США, що на день звернення до суду дорівнює 351178,80 грн.

21.04.2022 до суду від представника відповідача надійшов відзив, у якому він проти позову заперечив повністю. Відзив обґрунтований тим, що сума боргу за договором позики повернута ще у 2016 році, що підтверджується скріншотами переписки.

Вказує на те, що надати до суду розписки про повернення суми заборгованості за договором позики не являється можливим, позаяк відповідач перебував із позивачем у дружніх відносинах і не передбачав того, що спір розглядатиметься у судовому порядку.

Зазначає про те, що надані позивачем розписки не містять підпису відповідача та дати отримання коштів. Вважає, що такі могли бути складені самостійно позивачем для введення суду в оману, в тому числі для переривання строків позовної давності.

Наголошує на тому, що позивачем пропущено строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

27.04.2022 до суду від представника позивач надійшла відповідь на відзив, у якій він позовні вимоги підтримав повністю. Відповідь на відзив обґрунтована тим, що долучені представником відповідача скріншоти не підтверджують факт повернення боргу відповідачем. Наполягає на тому, що подані копії розписок, які видані позивачем на підтвердження часткової сплати відповідачем заборгованості за договором позики є належними та допустимими доказами, що підтверджується змістом самого договору.

Вважає, що твердження представника відповідача про те, що звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості мало місце з пропуском строку позовної давності є необґрунтованими.

У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, належним чином повідомлені про час, дату і місце його проведення, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

У судове засідання відповідач та його представник не з`явилися, належним чином повідомлені про час, дату і місце його проведення, від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника.

ІІ. Рух справи

Ухвалою від 14.03.2022 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 03.05.2022 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Заходи забезпечення позову або доказів, у тому числі шляхом їх витребування, не вживалися.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Заслухавши пояснення та заперечення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

04.06.2015 позивач як позикодавець та відповідач як позичальник уклали договір позики, згідно з пунктом 1 якого позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 525000 грн., що на день передачі грошей відповідає еквівалентові сумі 25000 доларів США за курсом НБУ на момент підписання договору.

Крім того, пунктом 1 згаданого договору передбачено те, що передачу грошей було здійснено до підписання договору.

Відповідно до пункту 2 договору сторони обумовили, що позика є безвідсотковою, а також встановили строк і порядок розрахунку, встановивши, що остаточний розрахунок має бути здійснено до 15.07.2015.

За змістом пункту 6 сторони визначили те, що після повернення боргу позикодавець зобов`язаний видати позичальнику власноручну розписку про одержання грошей. З тексту названого пункту договору вбачається, що без цієї розписки борг вважається таким, що не повернутий.

Договір позики від 04.06.2015 посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу та зареєстровано за №923.

У матеріалах справи наявні 2 копії розписок від 10.05.2018 та від 07.06.2019, з тексту яких слідує, що відповідач повернув 5000 доларів США та 3800 доларів США відповідно в рахунок погашення договору позики, укладеного від 04.06.2015.

Зазначені розписки підписані позивачем, підпис відповідача на розписках відсутній.

Як зазначає позивач, частину боргу в сумі 3700 доларів США відповідач повернув йому влітку 2020 року, однак розписка про повернення зазначеної суми у позивача не збереглася.

Виходячи з наявності підстав для стягнення заборгованості з відповідача на користь позивача, останній звернувся до суду з відповідним позовом.

ІV. Позиція суду

(1.)Щодо правової природи договірних правовідносин та валюти виконання зобов`язання

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 02.06.2021 по справі №757/62714/18.

Із обставин справи вбачається, що сторони обумовили передачу грошових коштів у власність, що відповідає, як зазначав суд, відповідає правовій природі позики.

Крім того, суд з`ясував те, що пунктом 1 договору позики від 04.06.2015 передбачено, що передачу грошей було здійснено до підписання договору. У цьому контексті суд вказує на те, що частиною 3 статті 631 ЦК України закріплено правило, за яким сторони можуть встановити допустимість застосування умов договору до відносин між ними, котрі виникли до його укладення.

Отже, цитоване положення згаданого договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання відповідного договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, відображеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 по справі №916/667/18.

При цьому умови пункту 2 договору позики про те, що позика є безвідсотковою дозволяють суду стверджувати про безоплатний характер укладеного договору.

Із урахуванням наведених висновків суду касаційної інстанції та цитованого правового регулювання, суд дійшов висновку, що укладений між позивачем та відповідачем договір є договором позики, сторони якого на власний розсуд визначили його умови та підтвердили факт передачі суми позики від позикодавця позичальнику.

За текстом пункту 1 договору позики від 04.06.2015 предметом позики є грошові кошти у сумі 525000 грн., що на день передачі грошей відповідає еквівалентові сумі 25000 доларів США за курсом НБУ на момент підписання договору.

Відповідно до положень статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За таких обставин суд доходить висновку про те, що валютою виконання зобов`язання є гривня.

(2.)Щодо погашення відповідачем заборгованості за договором позики

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 ЦК України).

Підтвердження виконання зобов`язання унормовано приписами статті 545 ЦК України, за правилами якої, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Верховний Суд у постанові від 09.12.2021 по справі №570/5689/16 вказав на те, що статтею 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати увагу на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що незважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку.

Таким чином, видана кредитором розписка є самостійним доказом на підтвердження належності виконання боржником зобов`язання. У свою чергу, відсутність такої розписки у боржника є підставою вважати, що договірне зобов`язання останнім належним чином не виконано.

Екстраполюючи викладене на спірні правовідносини, суд звертає увагу на те, що за укладеним між позивачем та відповідачем договором позики жодного боргового документу позичальником не видавалося. Натомість контрагентами відповідного договору погоджено, що належність виконання за договором підтверджується розпискою, яка буде видана позивачем.

Суд критично оцінює посилання відповідача на те, що він погасив заборгованість за договором позики ще у 2016 році, однак не може надати обумовленої договором розписки позивача, оскільки перебував із останнім у дружніх відносинах і не передбачав того, що спір розглядатиметься у судовому порядку, виходячи з наступних міркувань.

Так, згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2019 по справі №390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначив, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності.

У цьому контексті суд наголошує на тому, що включення до умов договору положень про підтвердження факту належного виконання розписками кредитора з подальшим ігноруванням відповідних положень свідчить про непослідовність поведінки боржника та відсутність прояву розумної обачності з його боку.

Більше того, суд враховує факт наявності розписок позивача від 10.05.2018 та від 07.06.2019.

Між тим, суд відхиляє доводи представника відповідача про дефектність відповідних розписок, оскільки такі, як зазначає представник відповідача: 1)не містять дати отримання коштів; 2)не містять підпису відповідача про отримання таких розписок; 3)є копіями; 4)могли бути складені позивачем лише з метою введення суду в оману з огляду на наступне.

Так, зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або управомочена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника. дату і місце складення розписки.

Аналогічні висновки викладені у постанові суду Верховного суду від 21.12.2021 по справі №361/7897/19.

Зі змісту долучених позивачем розписок слідує, що такі дозволяють чітко ідентифікувати сторін договірних правовідносин, із яких (правовідносин) виникло грошове зобов`язання, заборгованість по якому погашається позичальником. Також розписки містять дату їх складення; зазначення валюти і суми грошових коштів, котрі сплачуються; підпис позивача; посилання на фактичну підставу (договір від 04.06.2015), що зумовлює виникнення заборгованості.

Відтак складені документи дозволяють із достатньою чіткістю встановити фактичні обставини справи та персоніфікувати учасників грошового зобов`язання. У свою чергу, відсутність підпису відповідача на 10.05.2018 та від 07.06.2019 не є законодавчо обумовленою підставою для констатації недопустимості аналізованих розписок як доказів. Поряд із цим, суд зауважує, що розписка має засвідчувальний характер та не є двостороннім правочином(договором), а тому цілком логічно підписується суб`єктом, який її видає, тобто позивачем.

Не заслуговують на увагу доводи представника відповідача про те, що згадані розписки не містять дати отримання коштів, зважаючи на те, що у відповідних розписках вказана дата їх складення. При цьому підстави вважати, що передача коштів відбулася у дату іншу, ніж дата складення розписок у суду відсутні.

Аргументи представника відповідача про те, що складення позивачем розписок від 10.05.2018 та від 07.06.2019 може бути зумовлене метою позивача ввести суд в оману ґрунтуються на припущеннях, а тому є безпідставними.

Твердження про необхідність відхилення інформації, зафіксованій у наведених розписках, з тих підстав, що позивач надав копії розписок є, на переконання суду, юридично неспроможними, оскільки у відповідності до частини 2 статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Отже, подання учасником справи копії письмового доказу не нівелює його значимості.

Таким чином, включення умов щодо належності підтвердження факту виконання відповідачем договору шляхом отримання розписок, а також їх неодноразове оформлення у своїй сукупності дозволяють суду дійти висновку про те, що доводи відповідача з приводу погашення ним заборгованості за договором позики ще у 2016 році та одночасній неможливості надати відповідні докази з підстав дружніх у минулому відносинах із позивачем не відповідають доктрині venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки).

Суд повторно вказує на те, що за приписами статті 545 ЦК України, відсутність у боржника розписки про погашення заборгованості, отриманої від кредитора, створює презумпцію того, що зобов`язання не виконано належним чином. Відповідачем не долучено жодних розписок на підтвердження того, що заборгованість за договором позики погашена. Водночас суд, ураховуючи покладення тягаря спростування на відповідача, бере до уваги твердження позивача про те, що частина боргу в сумі 3700 доларів США йому повернута, оскільки доказів протилежного відповідачем на надано.

Резюмуючи дослідження спірних правовідносин, суд вбачає необхідним проаналізувати доказове значення долучених представником відповідача скріншотів, на які він покликається як на підставу своїх заперечень, вказуючи що згадані скріншоти підтверджує відсутність заборгованості, оскільки зобов`язання за договором позики відповідачем виконано належним чином.

Згідно з частиною першою статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу (частина друга статті 100 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої цитованої статті ЦПК України учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 100 ЦПК України учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Враховуючи описані вимоги процесуального законодавства суд дійшов висновку про те, що учасник справи на обґрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду електронний доказ в таких формах: 1) оригінал; 2) електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; 3) паперова копія, посвідчена в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ, який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим.

Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №922/51/20.

Суд звертає увагу на те, що у відповіді на відзив представник позивача вказує на те, що позивачу невідомий та незрозумілий зміст долучених представником відповідача скріншотів. У свою чергу, представник відповідача вважає, що наявні скріншоти фіксують листування позивача та відповідача за допомогою відповідного додатку у мобільному телефоні, за змістом якої підтверджується факт повернення заборгованості у 2016 році.

Із доводами представника відповідача суд не погоджується, виходячи з наступного. Так, долучені представником відповідача скріншоти дійсно є витягом із переписки з використанням мобільного додатку.

Утім, зважаючи на те, що позивач не визнає як змісту, так і факту надсилання вказаних скріншотів, у суду відсутні підстави вважати, що згадані скріншоти стосуються переписки саме з позивачем.

Крім того, долучені скріншоти, у яких вказано, що за підрахунками відповідача борг повернуто, не містять посилань на фактичну підставу виникнення боргу, тобто не доводять того, що сплата заборгованості, яку відповідач за змістом скріншотів вважав погашеною, здійснювалася саме в межах виконання договору позики від 04.06.2015 №923.

Більше того, за своєю суттю долучені скріншоти ґрунтуються лише на розрахунках відповідача та не опосередковують рух коштів. Відтак подані представником відповідача витяги ґрунтуються на довільній калькуляції. Суд також звертає увагу на те, що зі змісту скріншотів не вбачається, що адресат повідомлень відповідача визнав факт погашення відповідачем боргу за договором позики.

Таким чином, суд зазначає про те, що твердження представника відповідача про те, що погашення заборгованості на користь позивача доводиться аналізованими вище скріншотами зумовлене довільним трактування обставин справи та помилковою оцінкою доказового матеріалу.

(3.) Щодо розміру заборгованості

Згідно з частиною 2 статті 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

За правилами частини 1 та 2 статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Механізм допустимості повернення заборгованості у розмірі еквівалентному до іноземної валюти спрямований убезпечити кредитора від збитків, спричинених знеціненням національної валюти.

Тлумачення частини другої статті 524 та частини другої статті 533 ЦК України дозволяє зробити висновок, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Таким чином, ЦК України надає сторонам договору можливість встановити «валютне застереження» у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті при укладенні договору. При цьому грошовий еквівалент в іноземній валюті буде виступати складовим елементом ціни.

Вказане узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 10.01.2020 по справі №643/14209/15-ц.

З обставин справи вбачається, що залишок заборгованості становить 12500 доларів США.

Отже, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути вказаний розмір заборгованості, здійснивши при цьому конвертування заборгованості у національну валюту.

Слід вказати на те, що за умови стягнення заборгованості в судовому порядку, сума боргу визначається за курсом на день прийняття судового рішення, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 січня 2019 року по справі № 537/6309/16-ц та від 26 лютого 2020 року по справі №357/5634/18-ц.

Таким чином, конвертування суми заборгованості у гривню слід здійснювати, виходячи із курсу долара США на день ухвалення рішення по суті, однак у межах заявлених позовних вимог. У зв`язку з наведеним суд не погоджується із твердженнями представника позивача про необхідність здійснення перерахунку за курсом, що діяв на момент подання позову.

Більше того, наведений представником розрахунок здійснено на.17.02.2022, тобто до звернення до суду. У цьому контексті суд звертає увагу на те, що позовна заява підписана та подана до суду лише 22.02.2022.

Суд вказує на те, що курс долара США на день ухвалення рішення становить 29,2549 грн. за офіційним курсом НБУ. Відтак загальна сума заборгованості в національній валюті дорівнює 365686,25 грн., що перевищує грошову суму, вказану позивачем у прохальній частині позовної заяви. Заяв про збільшення розміру позовних вимог позивач не надав, тому суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у межах вказаної останнім суми грошових коштів.

(4.)Щодо застосування інституту позовної давності

Статтею 256 ЦК України детерміновано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

За правилами частини 1 статті 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Згідно з частиною 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93,§ 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц, №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року у справі №2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18, від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц).

Суд встановив, що заборгованість відповідачем за договором позики не погашена, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог. За таких обставин суд вбачає за необхідне перейти до дослідження питання щодо спливу позовної давності у спірних правовідносинах.

Цивільне законодавство передбачає можливість зупинення (стаття 263 ЦК України) та переривання (стаття 264 ЦК України) позовної давності.

У цьому контексті слід звернути увагу на те, що зупинення перебігу позовної давності має тимчасовий характер, коли до її строку не зараховується час існування визначених законодавством обставин, за наявності яких цей строк не спливає. Натомість переривання позовної давності означає анулювання строку, який сплив до моменту вчинення боржником передбачених законодавством дій щодо визнання боргу або іншого обов`язку.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 по справі 904/3405/19.

Стаття 264 ЦК України передбачає дві підстави для переривання перебігу позовної давності: 1) вчинення (пред`явлення) позову до одного з кількох боржників або якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач; 2) вчинення зобов`язаною особою дій, що свідчать про визнання боргу чи іншого обов`язку.

Отже, за змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

У постанові Верховного Суду від 18.02.2021 по справі №335/12297/14-ц суд касаційної інстанції вказав на те, що до дій, котрі свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Переривання позовної давності можливе виключно в межах її строку (постанова Верховного Суду від 16.02.2022 по справі №752/23561/17).

Екстраполюючи викладене на спірні правовідносини, суд звертає увагу на наступне.

Як слідує з матеріалів справи, сторони договору позики обумовили, що остаточний розрахунок має бути здійснено до 15.07.2015, тому початком перебігу позовної давності є 16.07.2015. Зважаючи на те, що релевантним у вимірі справи, яка розглядається, є саме 3-річний строк позовної давності, то позивач повинен був звернутися до суду не пізніше 16.07.2018 року.

Водночас 10.05.2018, тобто у межах строку позовної давності, відповідач здійснив часткове погашення заборгованості. Як наслідок, позовна давність перервалася.

У подальшому позовна давність повторно переривалася, зокрема, 07.06.2019 з огляду на добровільну сплату відповідачем коштів на виконання договору позики.

За таких обставин дата 08.06.2019 стала точкою відліку 3-річного строку позовної давності.

Надалі постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Суд наголошує, що запроваджений карантин продовжувався постановами Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 до 22 червня 2020 року; №500 від 17.06.2020 до 31 липня 2020 року; №641 від 22.07.2020 до 31 серпня 2020; №760 від 26.08.2020 до 31 жовтня 2020 року; №956 від 13.10.2020 до 31 грудня 2020 року; №1301 від 23.12.2020 до 28 лютого 2021 року; №104 від 17.02.2021 до 30 квітня 2021 року; №405 від 21.04.2021 до 30 червня 2021 року; №611 від 16.06.2021 до 31 серпня 2021 року; №855 від 11.08.2021 до 1 жовтня 2021 року; №981 від 22.09.2021 до 31 грудня 2021 року; №1336 від 15.12.2021 до 31 березня 2022 року; №229 від 23.02.2022 до 31 травня 2022 року; №630 від 27.05.2022 до 31 серпня 2022 року.

Таким чином, позивач, звернувшись до суду 22.02.2022, тобто у період дії вказаних положень, не пропустив строк позовної давності. У зв`язку з викладеним суд відхиляє аргументи представника відповідача про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності.

V. Судові витрати

Суд вирішує питання про розподіл судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК України.

Зважаючи на часткове задоволення позову, суд вважає, що судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених судових вимог.

Стосовно витрат на професійну правничу допомогу слід вказати на те, що відповідно до положень частин 1-6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи та може бути зменшений судом за клопотанням іншої сторони. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат.

Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, процесуальний закон передбачає доведення розміру витрат на професійну правову допомогу шляхом подання стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, а також надання доказів понесення таких витрат та їх співмірності у випадку заперечень проти їх розміру іншої сторони.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Встановлено, що договір про надання правової допомоги не містить відомостей щодо порядку обчислення гонорару адвоката. Поряд із цим, на час ухвалення рішення позивачем не було надано до суду будь-яких додатків на конкретизацію положень договору доручення про надання правової допомоги від 24.11.2021, не надано акту прийому-передачі з описом виконаних робіт та квитанцій про оплату.

Відсутність доказів про здійснення відповідачем витрат для надання правничої допомоги унеможливлює її відшкодування (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).

Такий же висновок міститься у постанові Верховного Суду від09 червня 2020 року у справі № 466/9758/16-ц, де, залишаючи без змін додаткову постанову апеляційного суду про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу у зв`язку із відсутністю доказів їх оплати, Верховний Суд зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані в тому числі документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, а відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у їх відшкодуванні.

Аналогічна правова позиція щодо необхідності надання суду документів, що свідчать про оплату гонорару, оформлених в установленому законом порядку, сформульована в цілому ряді постанов Верховного Суду: від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц; від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18; від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 та інших.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними.

У зв`язку з наведеним суд дійшов висновку про те, що вказані у попередньому розрахунку витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн. стягненню не підлягають.

VI. Висновки за результатами розгляду

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підсумовуючи викладене у сукупності суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги слід задовольнити повністю.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 заборгованість за договором позики від 04.06.2021 №923 у розмірі 351178 (триста п`ятдесят одна тисяча сто сімдесят вісім) грн. 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 сплачений судовий збір у розмірі 3969 (три тисячі дев`ятсот шістдесят дев`ять) грн. 60 коп.

Витрати не професійну правничу допомогу не стягуються.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.Й. Данко