Справа № 175/1161/22
Провадження № 2/175/370/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2022 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Заборського В.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,-

ВСТАНОВИВ:

30.05.2022 року адвокат Шаровський С.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі ПрАТ «СК «ПЗУ Україна») про стягнення моральної шкоди у розмірі 12519,00 грн., страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника у розмірі 75114,00 грн. та суми судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн..

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.07.2019 року, близько 21-35 год., в Дніпропетровській області на 227 км автодороги «Знам`янка-Луганськ-Ізварино» відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП), в якій автомобіль марки «Renault Logan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який загинув на місці пригоди від отриманих тілесних ушкоджень.

13.07.2019 року за фактом даної ДТП до ЄРДР були внесені відповідні відомості за № 0000552 з правовою кваліфікацією ч. 2 ст. 286 КК України, а 30.01.2020 року, за результатами проведеного досудового розслідування, слідчим було прийнято постанову про закриття даного кримінального провадження, з підстав передбачених п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Відповідальність водія ОСОБА_2 за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб була застрахована в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АМ9232530, який діяв на момент настання ДТП 12.07.2019 року.

Позивач ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_3 та у зв`язку із його смертю їй спричинена значна та непоправна шкода, що проявилася у моральній шкоді та у втраті годувальника. Своє порушене право вона вирішила відновити шляхом одержання грошової компенсації за спричинену шкоду у вигляді страхового відшкодування від ПрАТ «СК «ПЗУ Україна».

02.06.2020 року, відповідно до вимог ст. 33, 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон України «Про ОСЦПВВНТЗ»), представником позивача ОСОБА_4 до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» було надіслано повідомлення про ДТП та заяви на виплату 1/2 частки, що належить матері загиблого, страхового відшкодування пов`язаного із моральною шкодою у розмірі 25 038,00 грн. і страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника у розмірі 75114,00 грн.. Однак листом від 15.06.2020 року відповідач повідомив, що ним прийнято рішення про виплату позивачці моральної шкоди у розмірі 50%, від належної їй частки, у розмірі 12 519,00 грн., а в частині здійснення виплати страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника відмовив, у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують перебування позивачки на утриманні у загиблого сина.

На думку позивачки таке рішення страховика суперечить вимогам чинного законодавства України.

Зокрема, пунктом 27.3. Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» встановлено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Отже, право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди, у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 , є його батько ОСОБА_5 та мати ОСОБА_1 .. На день настання страхового випадку, згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила 4173 грн., а тому розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, становить 50076.00 грн. (4173 грн. Х 12), що повинен виплачуватися рівними частинами батьку та матері, тобто по 25038,00 грн. (50076грн. / 2).

Крім того, позивач є особою, яка має право на відшкодування шкоди у зв`язку із загибеллю сина, оскільки на день його смерті була на його утриманні та мала право на одержання від нього утримання, що підтверджується наданими до суду доказами: актом про засвідчення факту потреби та факту перебування на утриманні, згідно якого позивач ОСОБА_1 потребувала утримання та перебувала на утриманні у свого сина; довідкою про доходи позивача, згідно якої ОСОБА_1 отримувала пенсію у розмірі 2377,04 грн. та довідкою Підгородненської міської ради Дніпропетровської області від 21.05.2020 року про те, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні свого сина ОСОБА_3 до дня його смерті. Надання інших доказів ні Цивільним кодексом України, ні Законом України «Про ОСЦПВВНТЗ» не передбачено.

Пунктом 27.2. ст. 27 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» визначено, що страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Тому, загальний розмір мінімально гарантованого страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника становить 150228,00 грн. (4173 грн. х 36), а частка, яка припадає на позивачку та підлягає стягненню з відповідача дорівнює 75114,00 грн. (150228 грн. / 2).

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03.06.2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на 27.06.2022 року.

Відповідачу була направлена ухвала суду про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками, але на визначену дату розгляду справи у суду були відсутні відомості про їх отримання, тому судом була визначена наступна дата розгляду 09.09.2022 року.

13.07.2022 року від представника відповідача ОСОБА_6 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, з огляду на те, що ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» за наслідками ДТП, яка відбулася 12.07.2022 року за участю застрахованого автомобіля «Renault Logan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , здійснило часткову виплату страхового відшкодування відповідно до положень п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ», за наявності вини померлого ОСОБА_3 у настанні ДТП.

Так, згідно постанови про закриття кримінального провадження від 30.01.2020 року померлий ОСОБА_3 переходив дорогу у невстановленому місці, при дослідженні його трупа виявлений етиловий спирт у концентрації 3,31 проміле, що стосовно живих осіб відповідає сильному алкогольному сп`янінню. При цьому, водій автомобіля «Renault Logan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_3 своєчасним застосуванням екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до наїзду, а його дії з технічної точки зору не перебували у причинному зв`язку із настанням даної ДТП. Тобто, померлий ОСОБА_3 будучи пішоходом почав перетинати проїзджу частину автодороги у невідведеному місці, поставив себе в небезпечне для життя положення, порушив п. 4.7, 4.10, 4.14а ПДР України, що перебуває у прямому причинному зв`язку із подією ДТП та наслідками, що настали.

Тому, при з`ясуванні фактів, що ДТП, яка мале місце 12.07.2019 року, виникла внаслідок порушення пішоходом ОСОБА_3 ПДР України, а в діях водія забезпеченого транспортного засобу були відсутні порушення вимог ПДР України, які б знаходилися у причинному зв`язку з виникненням ДТП та її наслідками і водій не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода, страховик прийняв рішення про виплату 50% від належного страхового відшкодування.

Стосовно вимоги позивача про відшкодування страхової виплати по втраті годувальника представник відповідача заначила, що для визначення суми відшкодування, яку мають вимагати кожна із непрацездатних осіб, треба визначити середньомісячний дохід померлого.

Згідно п.п. е) п.35.2 ст.35 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ», у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника, до заяви для отримання страхового відшкодування потерпілим чи іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, мають бути додані документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника.

Позивачкою, на підтвердження своїх вимог щодо відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника, не надано документів на підтвердження доходів ОСОБА_3 за попередній рік, а також надання ним допомоги, яка була для позивачки основним та постійним джерелом існування. Визначити дохід померлого за останній рік до його смерті із наведених у позовній заяві даних та зробити висновки про знаходження позивачки на його повному утриманні неможливо, а написана власноруч заява ОСОБА_1 про те, що її син працював неофіційно та отримував 15000,00 грн. заробітної плати не є належним та допустимим доказом у справі, що є підставою для відмови у виплаті зазначеної страхової виплати.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін представником відповідача не подано, у зв`язку з чим згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, зважаючи на відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні та незначну складність спору, суд не вбачає підстав для проведення судового засідання, а тому справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Оскільки, відповідно до вимог ст. 279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Частина 1 ст. 15 ЦК України, закріплює право кожної особи на захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За змістом статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Спеціальний Закон України «Про ОСЦПВВНТЗ» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

У статті 3 цього Закону визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 23.1. ст. 23 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» передбачено, що страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Зазначена норма містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

За змістом абзацу 1 ч. 1 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Частиною 2 ст. 1200 ЦК України встановлено, що особам, визначеним у пунктах 1-5 ч. 1 цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Отже, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання та дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. Вказана обставина має бути підтверджена належними і допустимими засобами доказування.

Викладене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 09 липня 2020 року у справі № 756/8644/19 (провадження № 51-1637 км 20).

Так як предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, то доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й обставини, за яких особа перебувала на утриманні померлого та потребувала матеріальної допомоги.

Прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»).

Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, осіб, які втратили працездатність.

До осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку.

Відповідно до п.п. «г» п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного із них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи.

Згідно пункту 35.1. статті 35 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви.

Пунктом 35.2. ст. 35 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» передбачено, що до заяви додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).

Судом встановлено, що постановою слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Дніпропетровській області Зайченко Л.М. від 30.01.2020 року закрито кримінальне провадження №0000552 від 12.07.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Відомості про дане кримінальне правопорушення були внесені до ЄРДР за фактом ДТП, що відбулася 12.07.2019 року, при якій було смертельно травмовано пішохода ОСОБА_3 ..

Згідно вищевказаної постанови в ході досудового розслідування було встановлено, що 12.07.2019 року, приблизно о 21:35 год., водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем «Renault Logan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по сухій, неосвітленій проїзній частині автодороги М-04 сполученням «Знамянка-Луганськ-Ізварине» (має по дві смуги для руху в кожному напрямку та розділову смугу), у крайній правій смузі з боку м. Дніпро в напрямку м. Новомосковськ, де на 227 км вищевказаного автошляху, що знаходиться на території Дніпровського району, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який перетинав проїзну частину у не відведеному для цього місці з права на ліво відносно напрямку руху ТЗ. Внаслідок вказаної ДТП пішохід отримав тілесні ушкодження від яких загинув на місті пригоди.

Смерть ОСОБА_3 настала від сумісної тупої травми тіла з множинними переломами кісток скелету, що ускладнилося розвитком травматичного шоку. При судово-токсикологічному дослідженні крові з трупа ОСОБА_3 виявлений етиловий спирт у концентрації 3,31 проміле, що стосовно живих осіб може відповідати сильному алкогольному сп`янінню.

В даній дорожній обстановці водій автомобіля «Renault Logan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 12.2 та 12.3 ПДР. В умовах місця події, водій автомобіля «Renault Logan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_3 своєчасним застосуванням екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду. При заданому механізмові події, дії водія автомобіля «Renault Logan», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_2 не відповідали вимогам п. 12.2 ПДР, однак вказані невідповідності його дій з технічної точки зору не перебувають у причинному зв`язку з настанням даної ДТП. При заданому механізмові події, у діях водія автомобіля «Renault Logan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 невідповідності вимогам п. 12.3 ПДР не вбачається.

Згідно Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено відповідний актовий запис №151 від 16.07.2019 року.

В Довідці про причину смерті (до форми №106/о) №1380 зазначено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 від сумісної тупої травми тіла.

Позивач ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 , виданого повторно 29.07.2019 року відділом РАЦС по Дніпровському, Солонянському районах ГТУЮ у Дніпропетровській області та Свідоцтвом про укладення шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 серії НОМЕР_4 , виданого 06.10.1987 року відділом ЗАГС Підгородненського міськвиконкому. Батьком ОСОБА_3 в Свідоцтві про народження серії НОМЕР_3 записано ОСОБА_5 ..

Згідно довідки №436 від 21.05.2020 року, виданої відділом з соціальних питань Підгородненської міської ради, ОСОБА_1 на день смерті сина ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходилася на його утриманні.

На підставі Поліса №АМ9232530 цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Renault Logan», державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 станом на 12.07.2019 року була застрахована в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна».

02.06.2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 12.07.2019 року за участю пішохода ОСОБА_3 та транспортного засобу «Renault Logan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 ..

Також, 02.06.2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» із заявою на виплату страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника (для батьків) - 75114,00 грн. (1/2 частки, що належить матері загиблого), до якої долучив наступні документи: копію свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_9 , копію свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_1 , завірену копію пенсійного посвідчення ОСОБА_1 , оригінал довідки про перебування на утриманні у загиблого його матері ОСОБА_1 , оригінал акту про засвідчення факту перебування на утриманні у загиблого його матері ОСОБА_1 ..

Листом від 15.06.2020 року №3135-31 ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» повідомило ОСОБА_4 , що в результаті розгляду отриманих документів, з врахуванням положень п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ», прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 50% від заподіяної шкоди, а саме моральної шкоди для матері у розмірі 12519,00 грн. та відшкодування витрат на поховання у розмірі 10055,00 грн., яке 05.03.2020 року в розмірі 22574,00 грн. було перераховано на реквізити адвоката ОСОБА_10 .. Для отримання виплати за ст. 27.2 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» необхідно надати підтвердження того, що дохід (пенсія) матері була меншою за прожитковий мінімум та докази того, що на час смерті ОСОБА_3 , частка доходу (пенсії, заробітку) останнього, що припадала на кожного, була основним і постійним джерелом існування, тобто довідку про пенсію (доходи) матері та довідку про доходи з місця роботи ОСОБА_3 станом на 12.07.2019 року, після чого Товариство повернеться до розгляду відшкодування на утримання.

Як видно із документів долучених представником відповідача до відзиву на позовну заяву, 29.07.2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_10 звертався до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» із заявою на виплату ОСОБА_1 страхового відшкодування у розмірі 195176,00 грн., а саме моральної шкоди - 25038,00 грн., витрат пов`язаних з похованням - 20110,00 грн., втрати годувальника - 150228,00 грн..

Згідно Страхового акту №АМ.9232530.L0001.01 від 05.03.2020 року договором страхування (поліс) АМ.9232530 від 23.04.2019 року забезпечено транспортний засіб «Renault Logan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , страхова сума становить 300000,00 грн., на підставі наданих документів, відповідно до умов договору страхування подія від 12.07.2019 року кваліфіковано як страховий випадок за ризиком - шкода, заподіяна життю та здоров`ю (на одного потерпілого) та прийнято рішення провести виплату відшкодування у розмірі 22574,00 грн., яка складається: моральна шкода - 12519,00 грн. (12 Х 4173)/2)/2, згідно ст. 27.2, 36.3 ЗУ «Про ОСЦПВВНТЗ»; витрати на поховання - 10055,00 грн. (20110/2), на підставі товарного чеку, накладної.

Відповідно до платіжного доручення №2199 від 11.03.2020 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» здійснило перерахування страхового відшкодування ОСОБА_10 за договором АМ.9232530 в розмірі 22574,00 грн..

Листом від 05.03.2020 року №1467-31 ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» повідомило ОСОБА_10 , що рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 50% від розміру з врахуванням положень п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ», а саме моральної шкоди - 12519,00 грн., витрат на поховання - 10055,00 грн.. Для отримання виплати за ст. 27.2 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» необхідно надати підтвердження того, що дохід (пенсія) матері була меншою за прожитковий мінімум та докази того, що на час смерті ОСОБА_3 , частка доходу (пенсії, заробітку) останнього, що припадала на кожного, була основним і постійним джерелом існування, тобто довідку про пенсію (доходи) матері та довідку про доходи з місця роботи ОСОБА_3 станом на 12.07.2019 року, після чого Товариство повернеться до розгляду відшкодування на утримання.

З огляду на вищезазначене суд звертає увагу, що позивачем не надано жодних доказів того, яким був дохід ОСОБА_3 за попередній (до настання ДТП) календарний рік. Натомість, до позовної заяви додана копія власноручно написаної позивачем ОСОБА_1 заяви від 15.06.2020 року, в якій вона зазначила, що її син ОСОБА_3 працював до смерті неофіційно і отримував дохід 15000,00 грн., вона проживала та вела господарство спільно з сином, отримувала від нього матеріальну допомогу, що суперечить вимогам ст. 35 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ».

Таким чином, з поданих позивачем доказів вбачається, що офіційного доходу у померлого ОСОБА_3 не було, а з наданої копії власноручно написаної заяви ОСОБА_1 неможливо встановити, чи було джерело доходу ОСОБА_3 , на яке вона вказує, постійним на протязі року до ДТП та яку суму коштів померлий надавав своїй матері щомісячно для її утримання.

Також не є достатнім доказом перебування позивача на утриманні загиблого сина подана довідка №436 від 21.05.2020 року, видана відділом з соціальних питань Підгородненської міської ради, адже у ній не зазначено джерела такої інформації. Натомість, згідно п.п. «е» п. 35.2 ст. 35 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» належним доказом перебування на утриманні є зокрема документи щодо розміру доходу померлого. Але зазначена довідка таких відомостей про доходи померлого не містить.

Суд зауважує, що згідно Довідки про доходи №233313 від 17.08.2020 року пенсіонер ОСОБА_1 перебуває на обліку в Дніпровському приміському об`єднаному управлінні ПФУ в Дніпропетровській області і отримує пенсію за віком, сума якої за період з 01.07.2018 року по 31.07.2019 року складає 28288,33 грн., а саме: липень 2018 року - 2053,55 грн., серпень 2018 року - 2053,55 грн., вересень 2018 року - 2053,55 грн., жовтень 2018 року - 2053,55 грн., листопад 2018 року - 2053,55 грн., грудень 2018 року - 2062,10 грн., січень 2019 року - 2062,10 грн., лютий 2019 року - 2062,10 грн., березень 2019 року - 2364,31 грн., квітень 2019 року - 2364,31 грн., травень 2019 року - 2364,31 грн., червень 2019 року - 2364,31 грн., липень 2019 року - 2377,04 грн..

При цьому, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 р. № 2246-VIII установлено у 2018 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2018 року - 1700 грн, з 1 липня - 1777 грн, з 1 грудня - 1853 грн, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема працездатних осіб: з 1 січня 2018 року - 1762 грн, з 1 липня - 1841 грн, з 1 грудня - 1921 грн; а осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2018 року - 1373 грн, з 1 липня - 1435 грн, з 1 грудня - 1497 грн..

Також, Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» №2629-VIII від 23.11.2018 року установлено у 2019 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2019 року - 1853 грн, з 1 липня - 1936 грн, з 1 грудня - 2027 грн, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема працездатних осіб: з 1 січня 2019 року - 1921 грн, з 1 липня - 2007 грн, з 1 грудня - 2102 грн; а осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1497 грн, з 1 липня - 1564 грн, з 1 грудня - 1638 грн..

Відтак, позивач ОСОБА_1 , як непрацездатна особа, в період з липня 2018 року по липень 2019 року мала щомісячний дохід (пенсію), що перевищував встановлений законом прожитковий мінімум на місяць, а отже в розумінні положень чинного законодавства не вважалася такою, що потребувала матеріальної допомоги та не набула права на утримання від ОСОБА_3 ..

При цьому, суд звертає увагу, що сам факт наявності пенсійного віку не надає безумовного права пенсіонеру (непрацездатній особі) на отримання страхового відшкодування від страховика, так як в даному випадку, мати загиблого має самостійний дохід (пенсію), а доводи позивача, що вона знаходилася на утриманні свого сина та отримувала від нього матеріальну допомогу жодними належними доказами по справі не підтверджено.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, позивач не довела належними та допустимими доказами факт перебування її на утриманні загиблого сина та той факт, що позивач потребувала матеріальної допомоги від останнього, а тому відсутні підстави для стягнення шкоди, заподіяної смертю потерпілого, з відповідача.

Що стосується вимог позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 12519,00 грн., суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до пункту 27.3 статті 27 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

З огляду на викладене, ліміт відповідальності страховика за завдану шкоду складав 50 076 грн. (12x4 173,00 грн. = 50 076,00 грн.). Страховиком позивачу ОСОБА_1 виплачено лише половину з урахуванням дій загиблого ОСОБА_3 , які страховиком оцінені як груба необережність.

У ч. 2 статті 1193 ЦК України визначено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовується і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Нормативні акти, що регулюють цивільні правовідносини, передбачають існування двох видів цивільно-правової необережності - грубої та простої, однак законодавство не визначає критеріїв їх розмежування, а тому ч. 4 ст. 1193 Цивільного кодексу України покладає визначення виду необережності на розсуд судів.

Окрім грубої, виділяється також проста необережність. В абз. 3 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами справ за позовами про відшкодування шкоди» зустрічається також поняття «проста необачність», до якої зараховується, зокрема, перебування в нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо, але само по собі перебування в нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху (абз. 4 п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»)

Що стосується проведення межі між цими видами цивільно-правової необережності, то у ч. 2 ст. 1193 ЦК та абз. 3 п. 7 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що в кожному конкретному випадку вид необережної форми вини має визначати суд, враховуючи фактичні обставини справи (характер дії, обставини завдання шкоди, індивідуальні особливості потерпілого, його стан тощо). Таким чином, характер визначення грубої чи простої необережності є оціночним. Iстотне значення має суб`єктивний фактор: те, що в одному разі визнається грубою необережністю, в іншому може вважатися простою.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Отже груба необережність потерпілого має бути доведена належними, допустимими та достатніми доказами особою, яка посилається на наявність зазначених обставин.

В ході досудового розслідування слідчою Зайченко Л.М. було встановлено та відображено в постанові про закриття кримінального провадження, що 12.07.2019 року, приблизно о 21:35 год., пішохід ОСОБА_3 перетинав проїзну частину у не відведеному для цього місці з права на ліво відносно напрямку руху ТЗ та при судово-токсикологічному дослідженні крові з трупа ОСОБА_3 виявлений етиловий спирт у концентрації 3,31 проміле, що стосовно живих осіб може відповідати сильному алкогольному сп`янінню.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача, обґрунтовуючи правомірність зменшення страховиком у відповідності до приписів ч. 2 статті 1193 ЦК України розміру моральної шкоди заначила, що ОСОБА_3 будучи пішоходом діяв в порушення вимог п.п. 4.7, 4.10, та 4.14 «а» ПДР, згідно з якими: пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч (п. 4.7.); перед виходом на проїзну частину із-за транспортних засобів, що стоять, та будь-яких об`єктів, що обмежують оглядовість, пішоходи повинні впевнитись у відсутності транспортних засобів, що наближаються (п. 4.10); пішоходам забороняється виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху (п. 4.14 «а»). Тобто, пішохід ОСОБА_3 , маючи об`єктивну можливість виявити наближення до місця перетину ним проїзної частини автомобіля мав впевнитися у відсутності небезпеки для себе та інших учасників дорожнього руху та утриматись від переходу дороги, але вказаних заходів не прийняв, передусім в силу свого сильного алкогольного сп`яніння, а отже своїми односторонніми діями сам поставив себе в небезпечне для життя положення.

Суд погоджується з доводами представника відповідача, що пішохід ОСОБА_3 , який перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння, невиконанням вимог п.п. 4.7, 4.10, та 4.14 «а» ПДР розділу 4 «Обов`язки і права пішоходів», своїми односторонніми діями сам поставив себе в небезпечне для життя становище.

Згідно постанови про закриття кримінального провадження, в даній дорожній обстановці водій автомобіля «Renault Logan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_3 своєчасним застосуванням екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду, його дії не відповідали вимогам п. 12.2 ПДР, однак вказані невідповідності з технічної точки зору не перебувають у причинному зв`язку з настанням даної ДТП. Також при заданому механізмові події, у діях водія ОСОБА_2 невідповідності вимогам п. 12.3 ПДР не вбачається.

Таким чином, вищенаведене вказує, що дії самого пішохода ОСОБА_3 сприяли виникненню дорожньо-транспортної пригоди та ознака «грубої необережності» міститься в його діях та поведінці, оскільки він перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння намагався перейти проїзджу частину дорогу у невстановленому місці, грубо проігнорувавши вимоги ПДР.

Тому, на думку суду, страховиком було обґрунтовано застосовано приписи ч. 2 статті 1193 ЦК України для зменшення розміру відшкодування.

З огляду на вищезазначене, за результатами встановлених обставин справи та досліджених доказів, які містяться в матеріалах справи, суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі у зв`язку з його недоведеністю.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне.

З огляду на те, що у задоволені позову відмовлено, а позивач на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 18, 76, 81, 82, 141, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 279 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , проживає: АДРЕСА_1 ) до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (, місце знаходження: м. Київ, вул. Дегтярівська, 62) про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.О. Заборський