Номер провадження: 22-ц/813/1347/22
Справа № 505/422/17
Головуючий у першій інстанції Павловська Г. В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О. М., С. О. Погорєлової,

за участю секретаря Власенко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28.11.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення санкцій за невиконане грошове зобов`язання по договору позики,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Котовського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 та з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідачки 3% річних за період заборгованості з 05 березня 2016 року по 15 лютого 2019 року в розмірі 36642,29 грн., суму нарахованої пені у вигляді облікової ставки НБУ у період з 05 березня 2016 року по 15 лютого 2019 року в розмірі 192 471,77 грн., всього 229 114,06 грн., а також сплачений судовий збір у розмірі 2291,15 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 01 квітня 2012 року між ним та відповідачкою був укладений договір позики, у формі розписки, згідно якої відповідачка ОСОБА_1 взяла у нього в борг кошти у сумі 15 200,00 доларів США та зобов`язалась повернути з розстрочкою платежу, одну тисячу доларів щомісячно.

У зв`язку з тим, що відповідач не повертала йому кошти, в 2014 році він звернувся до Котовського міськрайонного суду Одеської області з позовом про стягнення з неї боргу за договором позики та стягнення нарахованих санкцій. Рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій у позові було безпідставно відмовлено.

Відповідно до Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2015 року рішення суду першої та апеляційної інстанцій були скасовані, а справу було направлено на новий судовий розгляд.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 16.08.2016 року було стягнуто з відповідачки ОСОБА_1 суму боргу з урахуванням нарахованих штрафних санкцій.

Згідно Постанови Верховного суду України від 28.11.2018 року рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 12.08.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25.01.2017 року було залишено без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

За результатами розгляду пов`язаної справи було стягнуто з відповідачки ОСОБА_1 на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 377 720,00 грн. та стягнуто нараховані санації у загальному розмірі 210 589, 34 грн. у вигляді 3% річних та облікової ставки НБУ за період з 01.05.2012 року по 04.05.2016 року.

У зв`язку з ігноруванням відповідачкою вимог щодо сплати суми боргу він звернувся з даною позовною заявою про донарахування суми санкцій, у зв`язку з несплатою відповідачкою суми основного грошового зобов`язання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28.11.2019 року позовні вимоги Перцухова Олега Олексійовича було задоволено, постановлено:

Стягнути з ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Котовським МРВ УМВС в Одеській області 19.02.1996 року, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 грошові кошти у сумі 229 114,06 (двісті двадцять дев`ять тисяч сто чотирнадцять гривень 06 коп.), з яких: 36 642 (тридцять шість тисяч шістсот сорок дві) грн. 29 коп. сума нарахованої пені у вигляді 3 % річних за період заборгованості з 05 березня 2016 року по 15 лютого 2019 року; 192 471 (сто дев`яносто дві тисячі чотириста сімдесят одна) грн. 77 коп. сума нарахованої пені у вигляді облікової ставки НБУ з 05 березня 2016 року по 15 лютого 2019 року.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Котовським МРВ УМВС в Одеській області 19.02.1996 року, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , сплачений судовий збір у розмірі 2291 (дві тисячі двісті дев`яносто одна) грн. 15 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

16 січня 2020 року ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28.11.2019 року, відповідно до якої апелянт просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апелянт, посилається на те, що судом першої інстанції під час ухвалення судового рішення було допущено неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи.

Вказує, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права щодо стягнення заборгованості за нараховнаими відсотками та пені, що є підставою для скасування рішення суду.

Апелянт наголошує на тому, що за умовами договору позики пеня може обчислюватися і стягуватися лише в національній валюті України - гривні. При цьому саме у гривні вона повинна обчислюватися на момент прострочення зобов`язання, а не визначенням гривневого еквіваленту на час звернення з позовом.

Також вказує, що незважаючи на усну заяву відповідача про застосування строків позовної давності, оскаржуваним рішенням суду з ОСОБА_1 стягнуто пеню за період з 05 березня 2016 року по 15 лютого 2019 року, тобто поза межами строків позовної давності, що є незаконним та таким, що суттєво порушує права та інтереси відповідача.

08.12.2022 року представником ОСОБА_1 адвокатом Поповою О.А. подано до суду заяву, про відкладення розгляду справи у зв`язку з бажанням приймати участь у судовому засіданні особисто та відсутністю можливості приймати участь в режимі відеоконференції.

Подане клопотання колеія суддів залишає без задоволення з огляду на наступне.

Так, вказана цивільна справа перебуває у провадженні апеляційного суду з 2020 року з боку апелянта та її представників неодноразово подавались клопотання про відкладення розгляду справи.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення учасниками справи своєї правової позиції щодо судових витрат, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду у складі судді Князюка О. В. від 30.01.2020 року вказану апеляційну скаргу було залишено без руху, роз`яснено апелянту, що у разі не усунення зазначених недоліків апеляційна скарга буде вважатися неподаною та повернута.

24.02.2020 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 звернувся до суду звернувся до суду із заявою про усунення недоліків.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.03.2020 року відкрито провадження в цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28.11.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення санкцій за невиконане грошове зобов`язання по договору позики.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.04.2020 року під головуванням судді Князюка О.В. цивільну справу призначено до розгляду.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що 01 квітня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики у формі розписки на суму 15 200,00 доларів США. На підтвердження цього ОСОБА_1 власноруч написала розписку про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 15 200,00 доларів США.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 16.08.2016 року, справа №505/3196/14-ц, було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у загальній сумі 588 309,34 грн., з яких 377 720,00 грн. сума позики, в еквіваленті 15200,00 доларів США, 34 639,16 грн. сума нарахувань у розмірі 3% річних, в еквіваленті 1393,93 доларів США, 175 950,18 грн. сума нарахованої пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, в еквіваленті 7080,49 доларів США Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного суду України від 28.11.2018 року рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 12.08.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25.01.2017 року залишено без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

У зв`язку з невиконанням відповідачкою рішення суду та несплатою боргу за договором позики, позивач розрахував суму санкцій, які остання повинна сплатити йому за період з 16.02.2017 року по 15.02.2019 рік та складаються з наступного: 3% річних 36 642,29 грн., облікова ставка НБУ: 192 471,77 грн., а всього 229 114,06 грн.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що із договору позики, у формі розписки, який був укладений між сторонами, вбачається розмір і порядок одержання процентів ними не встановлено, а тому позивач має право на отримання від відповідача процентів, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України за весь час користування відповідачкою позикою, а також має право на отримання від відповідача трьох процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Колегія не може у повній мірі погодитись із вказаним рішенням з огляду на наступні обставини.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 3% річних колегія зазначає наступне.

Згідно з положеннями статей 526,527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

За змістом положень частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбаченихстаттею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінністатті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 № 127/15672/16-ц вказала, що правовий аналіз положень статей 526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Виходячи із зазначеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 сума нарахувань у розмірі 3% річних.

Щодо вимог позивача, як позикодавця, про стягнення з позичальника відсотків у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, нарахованих на суму заборгованості на підставі положень ст. ст. 536, 1048 ЦК України колегія зазначає наступне.

Так статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Отже відповідні проценти можуть бути сплачені лише в разі прямої вказівки про такий обов`язок у тексті укладеного договору, або за наявності відповідної норми законодавства.

Далі, ч.1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Апеляційний суд приймає до уваги, що предметом спірних договорів позики є іноземна валюта - долари США, та розмір одержання процентів їх умовами не передбачено.

Так за змістом статті 1 ЗУ «Про Національний банк України» облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Крім того, актуальний правовий висновок про те, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові ВСУ від 16.08.2017 у справі №6-2667цс16.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Такі правові висновки відображено в постанові ВП ВС від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц.

Отже підстав для нарахування на суму позики в іноземній валюті відсотків за користування чужими коштами в розмірі облікової ставки НБУ, тим більше у подвійному її розмірі, на підставі ст. ст. 536, 1048 ЦК України, як вказує позивач у поданій позовній заяві, не має, адже встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти нормами законодавства не передбачено, як і конвертація наданої в позику суми в національну валюту для подальшого нарахування відсотків в розмірі облікової ставки НБУ.

Проведення вказаних розрахунків, про що зазначає скаржник у цій справі, суперечитиме правовій позиції щодо застосування норм матеріального права, викладеній в постанові ВП ВС від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц.

Одночасно апеляційний суд приймає до уваги, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції помилково вказав, що позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, як міру відповідальності за порушення договірних зобов`язань, адже зі змісту позовних вимог у справі та позиції позивача, викладеній в поданій апеляційній скарзі, вбачається, що вказані вимоги позивача ґрунтуються на положеннях ст. 1048 ЦК України та стосуються відсотків за користування позикою, які входять до складу основного зобов`язання та не є засобом забезпечення його виконання.

За таких обставин оскаржуване судове рішення у відповідній частині підлягає скасуванню з подальшим вирішенням питання про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення коштів в розмірі 192 471,77 грн.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28.11.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення санкцій за невиконане грошове зобов`язання по договору позики в частині стягнення суми нарахованої пені у вигляді облікової ставки НБУ з 05 березня 2016 року по 15 лютого 2019 року у розмірі 192 471 (сто дев`яносто дві тисячі чотириста сімдесят одна) грн. 77 коп. - скасувати.

Ухвалити у вказаній частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення суми нарахованої пені у вигляді облікової ставки НБУ з 05 березня 2016 року по 15 лютого 2019 року у розмірі 192 471 (сто дев`яносто дві тисячі чотириста сімдесят одна) грн. 77 коп. - відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 грудня 2022 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: С.О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе