Номер провадження: 22-ц/813/4107/22
Справа № 946/4981/20
Головуючий у першій інстанції Баннікова Н. В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О.В.,

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря - Власенко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.06.2021 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська торгова компанія» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

12 серпня 2020 р. ОСОБА_1 звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська торгова компанія» (далі - ТОВ «Одеська торгова компанія») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що наказом № 6 від 13.09.2019 р. ТОВ «Одеська торгова компанія» прийнято його на роботу водієм автотранспортних засобів. 15.03.2020 р відносно нього було складено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху. 16.03.2020 року його було не допущено до свого робочого місця шляхом блокування електронного пропуску до підприємства з невідомих причин. 24.06.2020 р Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області було скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення і закрито провадження по справі. 26.06.2020 року до ТОВ «Одеська торгова компанія» було направлено адвокатський запит з проханням надати копію наказу про його звільнення та інформацію стосовно причин затримки видачі йому трудової книжки. 01.08.2020 року по пошті він отримав трудову книжку, в якій зазначено, що його було звільнено 30.04.2020 року відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП, тобто за угодою сторін. Вважає, що звільнення проведено із порушенням трудового законодавства України, оскільки 30.04.2020 року він не писав заяву про звільнення з роботи за згодою сторін та не був ознайомлений із наказом про звільнення, тому що був відсутній на підприємстві у цей день. У зв`язку з цим просить визнати незаконним та скасувати наказ № 13-к ТОВ «Одеська торгова компанія» про звільнення, поновити його на посаді водія автотранспортних засобів у ТОВ «Одеська торгова компанія» з 30.04.2020 року, стягнути з ТОВ «Одеська торгова компанія» середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.06.2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська торгова компанія» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що порушень трудового законодавства відповідачем у даних правовідносинах суд не вбачає.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

19.07.2021 року ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу, відповідно до вимог якої, позивач просить суд скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.06.2021 року та постановити нове рішення, яким:

визнати наказ №13-к Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська товарна компанія» від 30.04.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади водія автотранспортного засобу незаконним;

поновити ОСОБА_1 на посаді водія автотранспортних засобів у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Одеська товарна компанія» з 30.04.2022 року;

стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська торгова компанія» на користь ОСОБА_1 стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відрахуванням всіх податків і зборів згідно діючого законодавства, включаючи податок на доходи фізичних осіб та єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з 16.03.2020 року до дати прийняття судового рішення;

стягнути судові витрати з Товариства з обмеженої відповідальності «Одеська торгова компанія» судові витрати в розмірі 15 000 грн за послуги адвоката;

витребувати з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська товарна компанія» наступні документи, які відповідач відмовився надавати Ізмаїльському міськрайонному суду:

-реєстраційний журнал внутрішніх документів (заяв, доповідних і пояснювальних записок тощо) ТОВ «Одеська торгова компанія» за квітень 2020 року;

-журнал реєстрації наказів з кадрових питань ТОВ «Одеська торгова компанія» за квітень 2020 року;

-книгу обліку руху трудових книжок ТОВ «Одеська торгова компанія» за квітень 2020 року;

-оригінали відомостей про виплату ОСОБА_1 грошових коштів за березень і квітень;

-оригінал заяви ОСОБА_1 про звільнення від 30.04.2020 року;

-оригінал наказу №13 від 30.04.2020 року про звільнення ОСОБА_1 .

Узагальнені доводи особи, що подала апеляційну скаргу

Апелянт вважає, що його звільнення відбулось з порушенням чинного законодавства з наступних підстав.

Позивач зазначає, що заяву від 30.04.2020 року про звільнення по ч. 1 статті 36 КЗпП України з займаної посади не писав, до адміністрації офіційно апелянт не надавав ніяких заяв про бажання звільнитись, а більш того, в ТОВ «Одеська товарна компанія» він ніяких посад не займав.

ОСОБА_1 вказує, що юридична адреса ТОВ «Одеська товарна компанія» м. Одеса, а ОСОБА_1 проживає і працював в м. Ізмаїлі. ТОВ «Одеська товарна компанія» не доводить хто приніс заяву про звільнення, якщо в цей день ОСОБА_1 знаходився у відпустці за власний рахунок.

ТОВ «Одеська товарна компанія» надала табель робочого часу ОСОБА_1 з якого вбачається, що він знаходився з 27.04.2020 року по 30.04.2020 року у відпустці без збереження заробітної плати за згодою сторін, але ТОВ «Одеська товарна компанія» не надає копію заяви ОСОБА_1 на отримання відпустки без збереження заробітної плати.

Апелянт також зазначає, що відповідач навмисно не надав суду реєстраційний журнал внутрішніх документів підприємства за квітень 2020 року, та вважає, що вказане свідчить про те, що ОСОБА_1 ніяких заяв про розірвання трудового договору 30.04.2020 року не надавав.

Позивач також звертає увагу на той факт, що в рішенні суду першої інстанції не викладені обставини, які повинні бути досліджені, а саме: яким чином адміністрація підприємства отримала заяву ОСОБА_1 про звільнення за згодою сторін, якщо особисто він її не приносив, а поштою не направляв, яким чином оригінал підписаного керівником підприємства в Одесі наказу про звільнення ОСОБА_1 виявився в м. Ізмаїлі з метою ознайомлення апелянта, яким чином ОСОБА_1 був ознайомлений з ним в м. Ізмаїлі, коли він був відсутній на підприємстві, яким чином ОСОБА_1 отримав наказ про своє звільнення 30.04.2020 року.

Апелянт констатує, що ніякої домовленості у нього з керівником ТОВ «Одеська торгова компанія» про звільнення по п. 1 ч. 1 статті 36 КЗпП України не було, а також те, що він не робив ніякі фактичні дії відносно звільнення, ніяким чином не виразив своє волевиявлення на припинення трудового договору, так як 30.04.2020 року взагалі був відсутній на підприємстві, а окрему заяву поштою про звільнення не надавав. Також апелянт зазначає, що в кадровому діловодстві реєстрація документів проводиться незалежно від способу їх надходження, передачі.

ОСОБА_1 вказує, що ніхто ніколи не пропонував йому з`явитися 30.04.2020 року за трудовою книжкою, а наданий відповідачем Акт відмови про її отримання апелянтом є фіктивним.

Крім того, апелянт зазначає, що з невідомих причин трудова книжка була передана його адвокату на збереження.

Підсумовуючи наведене в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 вважає, що Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в оскаржуваному рішенні від 11.06.2021 року відверто ігнорує вимоги статті 47 КЗпП України, п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, правову позицію ВС КЦСЮ викладену в постанові від 23.01.2018 року по справі №233/688/16-ц.

ОСОБА_1 наголошує, що висновки суду першої інстанції про підписання ним заяви про звільнення з підприємства за ч. 1 статті 36 КЗпП України про те, що він ознайомлений з наказом про його звільнення, підписував відомості отримання заробітної плати за березень, квітень 2020 року не відповідають обставинам справи, оскільки підпис пороблений, з огляду на що судом було допущено неповне з`ясування обставин справи, що мають значення.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

22.10.2021 року від ТОВ «Одеська торгова компанія» надійшов відзив на апеляційну скаргу з якого вбачається, що позивач вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції законним та таким, що не підлягає скасуванню.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.09.2021 року провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.06.2021 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська торгова компанія» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу було відкрито.

Розгляд справи призначено на 10.11.2022 року на 11:15 год.

10 листопада 2022 року у зв`язку з перебування головуючого судді Князюка О.В. у відпустці, розгляд справи було відкладено на 08.12.2022 року о 10:10 год.

29 листопада 2022 року представником ОСОБА_1 - Петровим Володимиром Степановичем було подано клопотання про проведення судового засідання, призначеного на 08.12.2022 року на 10:10 год. в режимі відеоконференції за допомогою програмного комплексу "EasyCon" (електронна адреса для здійснення підключення за допомогою ЕЦП та обліковий запис: ІНФОРМАЦІЯ_1 , т.: НОМЕР_1 ).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.12.2022 року клопотання представника ОСОБА_1 - Петрова Володимира Степановича про проведення судового засідання, призначеного на 08.12.2022 року на 10:10 год. в режимі відеоконференції за допомогою програмного комплексу "EasyCon" (електронна адреса для здійснення підключення за допомогою ЕЦП та обліковий запис: ІНФОРМАЦІЯ_1 , т.: НОМЕР_1 ) - задоволено.

05.08.2022 року представником ТОВ «Одеська торгова компанія» було подано заяву про приєднання до участі в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку.

08.12.2022 року в судовому засіданні в режимі відеоконференції участь приймали, представник ОСОБА_1 - адвокат Петров Володимир Степанович, який апеляційну скаргу підтримав, просив суд її задовольнити.

Також, до участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції було приєднано представника ТОВ «Одеська торгова компанія» - адвоката Філіпову Еллу Григорівну, яка просила суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 було прийнято на роботу на підставі Наказу про прийняття на роботу від 13.09.2019 р. на посаду водія автотранспортних засобів, підрозділ Автогосподарство, з 16.09.2019 р. (а.с.9,32 зворот).

Згідно копії заяви від 30.04.2020 р. ОСОБА_1 просить звільнити його з займаної посади з 30.04.2020 р. за згодою сторін (згідно п.1 ст.36 КЗпП України). Заява надрукована, містить рукописно вчинений запис дати «30.04.2020 р.», підпис та прізвище « ОСОБА_1 » (а.с.34).

Відповідно до копії Наказу № 13-к- ОСОБА_1 звільнено з 30.04.2020 р. за заявою останнього від 30.04.2020 р. за п.1 ст. 36 КЗпП України, наказ містить підпис працівника та рукописно вчинено дату «30.04.2020 року» у графі «З наказом (розпорядженням) ознайомлений» (а.с.35).

Копії відомостей на виплату грошей за березень та квітень 2020 р. містять підписи позивача (а.с.41-44).

Оригінали вказаних документів за ухвалою суду від 02.02.2021 р. було надано суду 11.03.2021 року.

При чому, оригінали вказаних документів було витребувано за клопотанням представника позивача, оскільки останній зазначав, що позивач заяву про звільнення не підписував, з наказом про звільнення не знайомився, на вказаних документах стоїть не його підпис, заробітну плату у березні (за березень після 15.03.2020 р. ) та квітні не отримував, відомості про отримання заробітної плати не можуть містити його підписи, підписи здійснено не власноручно, а за допомогою технічних засобів, та, у разі надання оригіналів, буде просити призначити проведення судової почеркознавчої експертизи (а.с.94).

11.06.2021 р. у судовому засіданні представником позивача на за питання суду було заявлено, що клопотання про призначення почеркознавчої експертизи сторона позивача заявляти не буде.

В суді апеляційної інстанції представником також було зазначено, що жодних заяв та клопотань у представник апелянта не має.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Трудові правовідносини врегульовані Кодексом Законів про працю України ( далі КЗпП).

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Відповідно до статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

У статті 4 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Cудом встановлено, що ОСОБА_1 було прийнято на роботу на підставі Наказу про прийняття на роботу від 13.09.2019 р. на посаду водія автотранспортних засобів, підрозділ Автогосподарство, з 16.09.2019 р. (а.с.9, 32 зворот).

Згідно копії заяви від 30.04.2020 р. ОСОБА_1 просить звільнити його з займаної посади з 30.04.2020 р. за згодою сторін (згідно п.1 ст.36 КЗпП України). Заява надрукована, містить рукописно вчинений запис дати «30.04.2020 р.», підпис та прізвище « ОСОБА_1 » (а.с.34).

Відповідно до копії Наказу № 13-к- ОСОБА_1 звільнено з 30.04.2020 р. за заявою останнього від 30.04.2020 р. за п.1 ст. 36 КЗпП України, наказ містить підпис працівника та рукописно вчинено дату «30.04.2020 року» у графі «З наказом (розпорядженням) ознайомлений» (а.с.35).

Копії відомостей на виплату грошей за березень та квітень 2020 р. містять підписи позивача (а.с.41-44).

Оригінали вказаних документів за ухвалою суду від 02.02.2021 р. було надано суду 11.03.2021 р. Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про ненадання оригіналів заяви ОСОБА_1 про звільнення від 30.04.2020 року та наказу про звільнення від 30.04.2020 року з огляду на те, що вказане спростовується обставинами встановленими судом першої інстанції, та безпосередньо відображеними в судовому рішенні.

При чому, оригінали вказаних документів було витребувано за клопотанням представника позивача, оскільки останній зазначав, що позивач заяву про звільнення не підписував, з наказом про звільнення не знайомився, на вказаних документах стоїть не його підпис, заробітну плату у березні (за березень після 15.03.2020 р. ) та квітні не отримував, відомості про отримання заробітної плати не можуть містити його підписи, підписи здійснено не власноручно, а за допомогою технічних засобів, та, у разі надання оригіналів, буде просити призначити проведення судової почеркознавчої експертизи (а.с.94).

11.06.2021 р. у судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції представником позивача на питання суду було заявлено, що клопотання про призначення почеркознавчої експертизи сторона позивача заявляти не буде.

У свою чергу суд роз`яснив позивачу та його представникові наслідки незаявлення відповідного клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, а саме, що справа буде розглядатись на підставі наданих суду сторонами доказів тощо.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Виходячи зі змісту ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заяву про звільнення від 30.04.2020 р. підписано саме позивачем ОСОБА_1 , ним же вчинено підпис в наказі № 13-к- від 30.04.2020 р. про припинення трудового договору (контракту) про ознайомлення з наказом, а також підписи у відомостях на виплату грошей за березень та квітень 2020 р.

Щодо доводів апелянта про те, що відповідач не надає копію заяви ОСОБА_1 на отримання відпустки без збереження заробітної плати, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що вказана заява не є предметом розгляду справи, та не відноситься до обставин необхідних для дослідження судом.

Апеляційний суд констатує, що ОСОБА_1 заперечує підписання ним заяви про звільнення за згодою сторін від 30.04.2020 року а також факт ознайомлення з наказом про звільнення від 30.04.2020 року, проте, не заявляє клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. З огляду на зазначене, твердження апелянта є голослівними, та не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами.

Частиною першою статті 21 КЗпП України визначено, що трудовим договоромє угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган за два тижні.

За відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності такої домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення.

Таким чином, роботодавець, при звільненні за статтею 38 КЗпП України, вправі звільнити працівника з займаної посади на його прохання раніше двотижневого строку, без зазначення причин, але з зазначенням дати звільнення.

Роботодавець може звільнити працівника у день подачі заяви про звільнення лише за наявності такої домовленості. Проте, якщо працівник про це не просить, відсутні підстави для його звільнення до закінчення двотижневого строку після подання відповідної заяви (вказані висновки викладені в постанові ВС у постанові від 21 грудня 2020 року справа №359/6858/19).

Колегія суддів зазначає, що доводи ОСОБА_1 викладені в апеляційній скарзі є суперечливими, та не гуртуються на дійсних обставинах вставлених судом, а тому є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно вимогам п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 N 58 (далі - Інструкція), якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки; пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Так, апелянт посилається на порушення відповідачем строків вручення трудової книжки позивачу.

Проте, суд не може погодитись із твердженням позивача, оскільки, ОСОБА_1 не було отримано трудової книжки не з вини відповідача, а, як вбачається з копії акту від 30.04.2020 р., через відмову в її отриманні позивачем (а.с.45).

Крім того, виходячи з системного аналізу вказаних норм, поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки має надсилатись працівникові у разі відсутності останнього у день звільнення. Але, заява про звільнення була датована 30.04.2020 р., цією ж датою було проставлено підпис про ознайомлення із наказом про звільнення, тобто, фізично позивач міг отримати трудову книжку саме у день звільнення.

Посилання ж позивача, що 30.04.2020 р. він був в Ізмаїльському міськрайонному суді Одеської області не спростовує той факт, що 30.04.2020 р. він міг подати і заяву про звільнення тощо.

Виходячи зі змісту п. 4.2 вказаної Інструкції, пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що лише після отримання письмового звернення від представника позивача щодо надіслання трудової книжки поштою, відповідач виконав вимоги трудового законодавства і надіслав трудову книжку позивачу поштовим відправленням.

Отже, порушень трудового законодавства відповідачем у даних правовідносинах суд не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Щодо доводів апелянта про те, що з невідомих йому причин трудова книжка була передана його адвокату на збереження, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року N 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Згідно з пунктами 4.1, 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Апеляційний суд наголошує на тому, що даних про те, що затримка у видачі трудової книжки перешкоджала позивачу працевлаштуватися матеріали справи не містять. При цьому апеляційний суд враховує, що з квітня 2020 року до моменту звернення представником ОСОБА_1 - адвокатом Петровим В.С. 26.06.2020 року до відповідача позивач не звертався з вимогами про видачу йому трудової книжки, у зв`язку з чим суд вважає, що сама по собі відсутність трудової книжки не створювала позивачу будь-яких перешкод в реалізації трудових прав.

Крім того, відповідач у позовній заяві зазначає, що трудову книжку ним було отримано безпосередньо після надсилання запиту адвоката, що свідчить про необґрунтованість доводів апелянта про затримку видачі трудової книжки з вини саме роботодавця.

За викладених обставин обґрунтованим є висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої та стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів та дублюють позовні вимоги

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.06.2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09.12.2022 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А. П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе