Ухвала

28 грудня 2022 року

місто Київ

справа № 127/28508/21

провадження № 61-12926ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Усика Г. І. розглянув касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області на постанову Вінницького апеляційного суду від 08 грудня 2021 року у справі за заявою Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю стосовно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року Головне управління Державної податкової області у Вінницькій області (далі - ГУ ДПС у Вінницькій області) звернулося до суду із заявою, у якій просило зобов`язати Вінницьку філію Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») розкрити інформацію, що містить банківську таємницю стосовно ОСОБА_1 , шляхом надання роздруківки реєстру електронних платіжних документів про рух грошових коштів за розрахунковими рахунками із зазначення відомостей про призначення платежу, дати, коду ЄДРПОУ та назви контрагентів, за період з 01 січня 2017 року до 31 березня 2021 року за зазначеними рахунками.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 жовтня 2021 року заяву задоволено.

Зобов`язано Вінницьку філію ПАТ КБ «ПриватБанк» розкрити інформацію, яка містить банківську таємницю стосовно ОСОБА_1 , на користь одержувача інформації - ГУ ДПС у Вінницькій області, якому надати роздруківку реєстру електронних платіжних документів про рух грошових коштів за розрахунковими рахунками: номер рахунку НОМЕР_1 , (980 - українська гривня), номер рахунку НОМЕР_2 , (980 - українська гривня), номер рахунку НОМЕР_3 (980 - українська гривня) за період з 01 січня 2017 року до 31 березня 2021 року із зазначенням відомостей про призначення платежу, дати, коду ЄДРПОУ та назви контрагентів.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 08 грудня 2021 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 жовтня 2021 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні заяви ГУ ДПС у Вінницькій області.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

10 січня 2022 року ГУ ДПС у Вінницькій областізвернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Вінницького апеляційного суду від 08 грудня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2022 року (провадження № 61-686ск22) касаційну скаргу ГУ ДПС у Вінницькій області на постанову Вінницького апеляційного суду від 08 грудня 2021 року повернуто заявникові на підставі пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, у зв`язку з тим, що заявником не викладені підстави касаційного оскарження, передбачених статтею 389 ЦПК України.

09 серпня 2022 року ГУ ДПС у Вінницькій областізвернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Вінницького апеляційного суду від 08 грудня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2022 року (провадження

№ 61-7635ск22) касаційну скаргу ГУ ДПС у Вінницькій області на постанову Вінницького апеляційного суду від 08 грудня 2021 року повернуто заявникові на підставі пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, з посиланням на те, що заявником не викладені підстави касаційного оскарження, передбачених статтею 389 ЦПК України.

21 вересня 2022 року ГУ ДПС у Вінницькій області звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Вінницького апеляційного суду від 08 грудня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2022 року (провадження

№ 61-9616ск22) касаційну скаргу ГУ ДПС у Вінницькій області на постанову Вінницького апеляційного суду від 08 грудня 2021 року повернуто заявникові на підставі пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, у зв`язку не викладенням підстав касаційного оскарження, передбачених статтею 389 ЦПК України.

19 грудня 2022 року ГУ ДПС у Вінницькій області засобами поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 08 грудня 2021 року.

Підставами касаційного оскарження зазначеного судового рішення визначило:

- порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права;

- необхідність відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі № 752/19172/18, від 28 травня 2020 року у справі № 761/13288/19;

- не дослідження письмових доказів.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення касаційної скарги, у зв`язку з недодержанням заявником вимог процесуального закону, чинного на момент звернення зі скаргою.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

У касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав) (підпункт 1 пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

Щодо вимог процесуального закону до викладу підстав касаційного оскарження судових рішень

І. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був урахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Положеннями зазначеної статті передбачено, що підставою для відкриття касаційного провадження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

При визначенні справ із подібними правовідносинами враховується предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини справи, однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Особа, яка подала касаційну скаргу, повинна врахувати, що у разі посилання у касаційній скарзі на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

ІІ. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду. Тобто при касаційному оскарженні судового рішення на підставі зазначеної норми процесуального закону, в касаційній скарзі має бути мотивовано обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовним обґрунтуванням мотивів такого відступлення.

ІІІ. Якщо касаційна скарга подана на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, у такій скарзі зазначається, щодо якої саме норми права відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

ІV. У випадку оскарження судових рішень на підставі пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої

статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з наведенням обґрунтувань таких доводів.

Виконання зазначених процесуальних вимог має на меті унеможливити використання формального та беззмістовного викладу заявниками підстав касаційного оскарження. Тобто, заявник має не лише навести зміст відповідного пункту згаданих статей процесуального закону, а й викласти належне обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення відповідно до наведених вище правових норм.

Щодо оцінки наявності, визначених заявником підстав касаційного оскарження судового рішення у цій справі

Підставами касаційного оскарження судового рішення, заявник зазначив пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - необхідність відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі № 752/19172/18, від 28 травня 2020 року у справі № 761/13288/19, застосованих судом апеляційної інстанції.

Проте, касаційна скарга не містить обґрунтувань необхідності відступлення від висновків щодо застосування якої саме норми права, викладених у наведених заявником постановах Верховного Суду та застосованих судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Сама по собі вказівка на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах без наведення норми права у подібних правовідносинах від застосування якої необхідно відступити, та мотивів відступлення, не дає підстав вважати, що заявник належно виконав вимоги пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України щодо наведення підстав касаційного оскарження, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Крім іншого, заявник посилається на не дослідження судом апеляційної інстанції доказів у справі. Проте, за правилом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Тобто, обов`язковою умовою застосування положень пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є наведення заявником підстав касаційного оскарження передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, проте у поданій заявником касаційній скарзі такі підстави не наведено.

Посилання на неправильну оцінку досліджених судом доказів зводяться до їх переоцінки, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що ГУ ДПС у Вінницькій області не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження, а тому відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Верховний Суд зауважує, що суд касаційної інстанції здійснює перегляд постановлених судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень у виключних випадках, кожен з яких окремо передбачений процесуальним законом. Стадія касаційного перегляду не є обов`язковою стадією для усіх видів судових проваджень, а перегляд рішень у касаційному порядку відбувається виключно з підстав, що вичерпним чином визначені законом. При цьому, Верховний Суд є судом права, тобто такою судовою інстанцією, яка не здійснює перегляд постановлених та оскаржених рішень повністю, а лише у питанні правильності застосування судами норм права.

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню з касаційною скаргою, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Зважаючи на те, заявник уже вчетверте подає касаційну скаргу, яка повертається йому з одних і тих же мотивів - не викладення підстав касаційного оскарження, передбачених статтею 389 ЦПК України, Верховний Суд вважає необхідним зазначити про недопущення ГУ ДПС у Вінницькій області зловживань процесуальними правами, що може бути наслідком застосування заходів, визначених ЦПК України, чи задля уникнення такого, необхідністю скористатися кваліфікованою правничою допомогою.

Керуючись статтями 389, 393, 411 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області на постанову Вінницького апеляційного суду від 08 грудня 2021 року у справі за заявою Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю стосовно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , повернути заявникові.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя Г. І. Усик