Житомирський апеляційний суд
Справа №295/5486/22 Головуючий у 1-й інст. Кузнєцова Д.В.
Категорія 44 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря судового засідання Кузьменко А.О.

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 31 жовтня 2022 року, постановлену під головуванням судді Кузнєцова Д.В.

у цивільній справі №295/5486/22 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради про захист конституційних прав та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом. Просила захистити її конституційне право та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 42 500 грн. В обґрунтування поданого позову зазначала, що відповідач при розгляді її клопотання від 27.11.2015 року здійснив порушення законодавства, чим порушив її конституційні права. Дані порушення полягали, зокрема, у незаконному розгляді клопотання у строк понад 40 днів. Також ОСОБА_1 послалась на незаконну відмову розглядати долучені до клопотання документи при складанні висновку, незаконне складання проєкту рішення сесії з порушенням законодавства, а також на незаконне подання на розгляд 49 сесії, 7 скликання 20 червня 2019 року №1501 проєкту рішення з додатком «Списки громадян, яким відмовлено», котрі оформлені з істотним порушенням законодавства. Окрім цього, на думку позивача, до пункту 64 додатка до проєкту рішення «Списки громадян, яким відмовлено» незаконно був внесений висновок (витяг: «План зонування території м.Житомира, затверджений рішенням міськради від 04.04.2017 року №579»), оскільки розглядалось клопотання від 27.11.2015 року, до якого долучався лист від 18.09.2015 року з висновком (витяг «Детальний план території: АДРЕСА_1 не розроблявся та не затверджувався). У цілому, пославшись на вчинення Департаментом під час розгляду клопотання від 27.11.2015 року 10 порушень законодавства, ОСОБА_1 зазначала, що такі порушення завдали їй моральної шкоди, яка полягала у душевних стражданнях, погіршенні стану здоров`я та відносин з оточуючими людьми, погіршенні її життєвих зв`язків та вимагали додаткових зусиль для організації свого життя.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 31 жовтня 2022 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 від 04.07.2022 про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено.

Закрито провадження у справі №295/5486/22 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради про захист конституційних прав та відшкодування моральної шкоди на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказану ухвалу суду скасувати як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направити справу для розгляду до Богунського районного суду м. Житомира за підсудністю. На думку апелянта, ухвала суду першої інстанції незаконна та необґрунтована, постановлена з порушенням норм процесуального права та норм чинного законодавства, які викладені останньою в 14 пунктах, а саме: ст.ст.55,125 Конституції України; ст.2, ч.1,3 ст.4, 36, 39, п.1 ч.1 ст.255, ч.1,2 ст.256, ч.4 ст.263 ЦПК України; ч.1 ст.27, ч.1 ст.15 ЦК України; ст.116, ст.118, 123 ЗК України; ч.1 ст.2, п.2 ч.1 ст.4, ст.19, п.7 ч.1 ст.4, ч.5 ст.21 КАС України; рішення Конституційного суду України від 01 квітня 2010 №10-р.п.2010, постанову ВП ВС від 30 травня 2018 року у справі №826/5737/16. Зокрема, на думку апелянта, відмовляючи у задоволенні клопотання від 04.07.2022 про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін, судом першої інстанції їй було незаконно відмовлено у доступі до правосуддя, чим порушено її право на судовий захист. Вважає, що відзив на позовну заяву складений представником відповідача у якого немає повноважень встановлених ст.62 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 27.11.2015 року звернулась до голови Житомирської міської ради Сухомлина С.І. із клопотанням, у якому просила згідно зі статтею 118 ЗК України надати дозвіл на одержання безоплатно у власність земельної ділянки із земель міської ради для будівництва і обслуговування жилого будинку в межах норм безоплатної передачі у розмірі 0,1 га. за адресою: АДРЕСА_1 .

За змістом клопотання до нього додано: викопіювання зі схеми м. Житомира, викопіювання з Генерального плану, акт обстеження від 30.04.2013 року, фотокартки забудови, лист міської ради, висновок № 72/2013.

Листом виконавчого комітету Житомирської міської ради від 28.03.2019 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року у справі №296/10606/16-а її заяву від 27.11.2015 року про надання дозволу на складення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд буде винесено на розгляд постійних комісій та сесії Житомирської міської ради у встановленому чинним законодавством порядку. Про розгляд питання сесією міської ради заявника буде проінформовано додатково.

Відповідно до рішення Житомирської міської ради від 20.06.2019 року №1501 ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою.

В обґрунтування рішення покладено положення статті 39 ЗК України, статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», план зонування території м. Житомира, затверджений рішенням міської ради від 04 квітня 2017 року № 579, звернуто увагу на невідповідності містобудівної документації. Відповідно до плану зонування території м. Житомир земельна ділянка розташована в зоні мішаної багатоповерхової забудови та громадської забудови (Ж-4), частина земельної ділянки розташована в зоні вулиць в червоних лініях (ТР-2). Відповідно до планувальних обмежень схеми зонування території м. Житомир земельна ділянка знаходиться в санітарно-захисній зоні об`єктів транспорту.

У статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пункту 1 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у зазначеній процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Аналіз наведених процесуальних норм доводить, що до адміністративної юрисдикції належить справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до положень статтей 116, 118, 123 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Зокрема, у процесі передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування зазначені органи приймають наступні рішення: про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні; про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність; про надання земельної ділянки у користування.

При цьому відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність (наданні у користування) або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, у тому числі питань в галузі земельних відносин, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції (пункт 3.2 рішення Конституційного Суду України від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010).

Особа, яка не погоджується із рішенням органу місцевого самоврядування і має намір оспорити таке рішення з точки зору його законності, має звертатися саме до адміністративного суду, адже: одним із учасників такого спору (відповідачем) є суб`єкт владних повноважень, який, приймаючи відповідні рішення у сфері земельних відносин, або відмовляючи у їх прийнятті, здійснює владні управлінські функції.

При визначенні юрисдикції справ зі спорів, що виникають при здійсненні органами місцевого самоврядування повноважень із землеустрою та державної реєстрації прав на земельні ділянки, слід з`ясувати питання стосовно наявності/відсутності існуючого речового права позивача або інших осіб на земельну ділянку або на об`єкти нерухомого майна, розташовані на спірній земельній ділянці, а також встановити яке рішення прийняв суб`єкт владних повноважень у межах своєї компетенції (нормативно-правовий акт чи правовий акт індивідуальної дії).

Якщо особа звертається до органу місцевого самоврядування із клопотанням про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або затвердження відповідного проєкту землеустрою, за результатом розгляду якого цей орган відмовляє у задоволенні відповідного клопотання або взагалі залишає його без розгляду.

Така відмова підлягає оскарженню у порядку адміністративного судочинства, якщо рішення органу місцевого самоврядування, вимоги позивача або ж заперечення відповідача не пов`язані з визнанням права власності на земельну ділянку та оспорюванням права власності інших осіб (постанова ВП ВС від 30 травня 2018 року у справі № 826/5737/16).

Аналіз змісту вимог позовної заяви та зазначених 10 порушень дає підстави дійти висновку про те, що ОСОБА_1 оскаржує незаконні, на її думку, дії суб`єкта владних повноважень Департаменту під час розгляду її клопотання від 27.11.2015 року щодо відведення земельної ділянки, за результатом розгляду якого компетентний орган відмовив їй у задоволенні відповідного клопотання, внаслідок чого не тільки порушені її конституційні права, а і завдано їй моральну шкоду.

Суд враховує, що подібна позиція була викладена раніше судом касаційної інстанції у постанові від 02.06.2022 року за наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 18.05.2021 року у справі №295/15864/20 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради про захист конституційних прав та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

В цілому, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими.

Враховуючи, що ухвалою судді Богунського районного суду від 21.06.2022 року було відкрито провадження у справі, а тому відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо встановить, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, а зводяться до переоцінки доказів. Разом з тим, будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.

Виходячи із наведеного, підстав для зміни чи скасування оскаржуваної ухвали апеляційний суд не вбачає, оскільки вона постановлена судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 31 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Судді: