КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №752/6086/2019 Головуючий у І інстанції - Шевченко Т.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/7909/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо», третя особа: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання зобов`язань припиненими, -

встановив:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» про визнання зобов`язань припиненими, мотивуючи свої вимоги тим, що 21 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено договір №2619/0408/71-017, згідно п.1.1 якого банк зобов?язувався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 200000 доларів США, на строк з 14 квітня 2008 року по 14 квітня 2038 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов?язувалась повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов?язання у повному обсязі у терміни передбачені договором.

З метою забезпечення виконання зобов?язань за вказаним кредитним договором 21 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір №2619/0408/71-017-Z-1, за умовами якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1 .

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та АТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором та договором забезпечення, відповідно до якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, ПАТ «Сведбанк» відступає АТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитним та іпотечними договорами.

У зв?язку із порушенням позичальником умов кредитного договору, 01 березня 2013 року АТ «Дельта Банк» направлено ОСОБА_1 досудову вимогу про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором.

07 червня 2013 року ПН КМНО вчинено виконавчий напис про задоволення вимог АТ «Дельта Банк» за рахунок предмета іпотеки за зобов?язанням у розмірі 1558608,70 грн.

23 січня 2019 року ОСОБА_1 сплачено 1558608,70 грн.

Позивач зазначає, що з дати направлення досудової вимоги відповідачем, останній не мав права нараховувати передбачені договором відсотки та пеню.

Позивач зазначає, що нею виконано в повному обсязі вимоги за виконавчим написом та проведено повну сплату стягнутого боргу за ним 23 січня 2019 року у сумі 1558608,70 грн., внаслідок чого зобов?язання за кредитним договором припинено в порядку ст. 599 ЦК України у зв?язку із належним його виконанням, а відтак припинена і іпотека у зв?язку із припиненням основного зобов?язання.

Позивач вказує, що наявність записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про іпотеку №8447022 від 21 квітня 2008 року, та про обтяження №8447043 від 21 квітня 2008 року, порушують права позивача на вільне розпорядження належним йому майном, у зв?язку із чим позивач звернулась до суду з даним позовом.

Просила суд, визнати припиненим зобов?язання за кредитним договором №2619/0408/71-017 від 21 квітня 2008 року; визнати припиненим зобов?язання за іпотечним договором №2619/0408/71-017-Z-1 від 21 квітня 2008 року; виключити запис про іпотеку №8447022 від 21 квітня 2008 року та запис про обтяження №8447043 від 21 квітня 2008 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що підставами для залишення позовної заяви без задоволення зазначено те, що матеріали справи не містять доказів щодо виконання зобов`язань за кредитним договором №2619/0408/71-017 від 21 квітня 2008 року.

Надана позивачем квитанція №0.0..1 від 23 січня 2019 року підтверджує сплату нею суми у розмірі 1558608,70 грн в рамках виконавчого провадження №48667701 з примусового виконання виконавчого напису №8331, вчиненого 07 червня 2013 року ПН КМНО Паракуда І.В.

Наявність виконавчого напису про задоволення вимог кредитора, яке виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору та не звільняє його від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Щодо відсутності доказів виконання зобов`язань за кредитним договором №2619/0408/71-017 від 21 квітня 2008 року апелянт зазначив, що 28 січня 2019 року Голосіївським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №48667701 за п.9 ч.1 ст.39 та ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження».

Тобто, постанова про закриття виконавчого провадження свідчить про повне виконання зобов`язання згідно виконавчого напису.

Зазначає, що нею фактично виконане зобов`язання, передбачене виконавчим написом, а саме: сплачено суму заборгованості за кредитом, сплачено суму заборгованості за відсотками.

Щодо обсягу сплаченої заборгованості, апелянтом зазначено, що зі змісту виконавчого напису вбачається, що стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку.

Безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно виключає можливість спору зі сторони боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не лише кредитора, а й самого боржника, або ж безумовно підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі.

Тобто, сума, визначена у виконавчому написі підтверджена стягувачем та відповідними документами.

У виконавчому написі №8331 від 07 червня 2013 року нотаріус вказує, що стягнення здійснюється в межах суми боргу в розмірі 1558608,70 грн, що є безспірною заборгованістю.

Водночас, 23 грудня 2019 року ОСОБА_1 сплачено 1558608,70 грн., що підтверджується квитанцією №0.0..1.

Просила, скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , як позичальником, укладено кредитний договір №2619/0408/71-017, згідно з п.1.1 якого банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 200000 доларів США на строк з 14 квітня 2008 року по 14 квітня 2038 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у терміни передбачені цим договором.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 21 квітня 2008 року між банком та позичальником укладено іпотечний договір №2619/0408/71-017-Z-1, за умовами якого позичальником передано в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» 25 травня 2012 року укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитом та договором забезпечення, відповідно до якого в порядку та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» відступає ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитним договором №2619/0408/71-017 та іпотечним договором №2619/0408/71-017-Z-1.

06 лютого 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» укладений договір №2154/К про відступлення прав вимоги.

Згідно умов вказаного договору право вимоги по кредитному договору №2619/0408/71-017 від 21 квітня 2008 року та Іпотечному договору №2619/0408/71-017-Z-1 перейшло до ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», яке згідно умов договору набуло права вимагати замість первісного кредитора належного виконання боржником зобов`язань в межах переданого права вимоги.

За змістом п.п.3.10 укладеного між сторонами кредитного договору, у випадку порушення умов п.п.3.8 та/або п.3.9 та/або п.6.1.2 цього договору та/або умов іпотечного договору, що укладається між банком і позичальником у відповідності до п.2.1 цього договору, вимога про виконання порушеного зобов?язання направляється банком позичальнику у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом тридцяти календарних днів з моменту її надіслання банком за адресою позичальника, зазначеною у реквізитах цього договору.

Сторони досягли згоди, що датою, з якої починається відлік зазначеного вище тридцяти денного строку, вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається банку відділенням зв?язку при відправленні листа з повідомленням про вручення або дата, зазначена в повідомленні, яке отримано позичальником особисто у банку.

Право дострокової вимоги банку щодо виконання зобов?язань передбачено п.п.3.10 кредитного договору, згідно якого при порушенні умов, передбачених п.5.1.8 цього договору, та/або у випадках, в яких чинним законодавством України (в тому числі у випадках, передбачених Законом України «Про іпотеку») передбачено право дострокової вимоги виконання зобов?язань, забезпечених іпотекою, та/або якщо позичальник порушує строки платежів, встановлені п.3.1 цього договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів, а позичальник зобов?язаний виконати зазначені зобов?язання в порядку, передбаченому цим пунктом цього договору.

01 березня 2013 року ПАТ «Дельта Банк» направив ОСОБА_1 досудову вимогу про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, розмір якої станом на 06 лютого 2013 року складав 190651,50 доларів США, та попередженням про вчинення виконавчого напису нотаріуса.

07 червня 2013 року ПН КМНО Паракудою І.В. вчинено виконавчий напис, відповідно до змісту якого за рахунок коштів, отриманих від реалізації вказаного нерухомого майна, переданого в іпотеку, пропонується задовольнити вимоги стягувача ПАТ «Дельта Банк» в сумі розміром 1558608,70 грн, в тому числі сума заборгованості за кредитом - 173087,51 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 1383488,47 грн; сума заборгованості за відсотками - 21909,20 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 176120,24 грн.

Державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві 10 вересня 2015 року відкрито виконавче провадження №48667701 на підставі вказаного вище виконавчого напису №8331 в межах суми боргу 1558608,70 грн.

ОСОБА_1 23 січня 2019 року сплачено 1558608,70 грн., що підтверджується квитанцією №0.0..1 від 23 січня 2019 року.

Постановою від 29 січня 2019 року головного державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Київ Задорожною Т.А. виконавче провадження №48667701 закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв?язку із тим, що борг фактично сплачено.

04 березня 2020 року, в.о. начальника Голосіївського районного відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Менчиць Н.Є. прийнято постанову про результати перевірки законності виконавчого провадження ВП №48667701, за наслідками чого постановлено висновки про те, що є необхідним: визнати дії державного виконавця Кияниці Н.М. в частині винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №48667701 від 10 вересня 2015 року такими, що вчинені з порушенням Закону України «Про виконавче провадження», а саме щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження з зазначенням суми боргу еквівалентної національній валюті у розмірі 1558608,70 грн., без врахування встановленої виконавчим документом вимоги у розмірі 14996,71 доларів США; визнати дії головного державного виконавця Задорожної Т.А. такими, що вчинені з порушеннями Закону України «Про виконавче провадження», а саме щодо винесення постанови по закінчення виконавчого провадження, як фактично виконаного в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; скасувати постанову головного державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Задорожної Т.А. про закінчення виконавчого провадження №48667701 від 29 січня 2019 року; зобов`язати головного державного виконавця Задорожну Т.А. Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) забезпечити подальше проведення вчинення дій у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Головним державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції міста Київ Задорожною Т.А. було винесено постанову про відновлення виконавчого провадження №48667701 від 05 березня 2020 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 у повному обсязі виконала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором №2619/0408/71-017 від 21 квітня 2008 року, укладеним між нею та ВАТ «Сведбанк».

При цьому, суд першої інстанції не взяв до уваги доводи позивача, про те, що правомірність закриття виконавчого провадження №48667701 на підставі п.9 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» та сплата позивачкою боргу у повному обсязі у розмірі 1558608,70 грн. встановлено рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2021 року, постановлених у адміністративній справі №640/12665/20.

На думку суду першої інстанції, наявність виконавчого напису про задоволення вимог кредитора, яке виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє його від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Крім цього, ОСОБА_1 не спростувала факт несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кредитним договором від 21 квітня 2008 року.

ОСОБА_1 лише 23 січня 2019 року сплачено 1558608,70 грн., що також надає право стягувачу порушувати питання про застосування до боржника положень статті 625 ЦК України.

Проте, з висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.

21 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №2619/0408/71-017.

Згідно умов Кредитного договору, Банк зобов`язується надати Позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 200000 доларів СІЛА, на строк з 14 квітня 2008 року по 14 квітня 2038 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а Позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни передбачені цим договором.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 21 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір №2619/0408/71-017-Z-1, згідно з яким передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитом та договором забезпечення, відповідно до якого в порядку та на умовах, визначених даним Договором, ПАТ «Сведбанк» відступає АТ «Дельта Банк» право вимоги за Кредитним договором та Іпотечним договором.

Відповідно до п.3.10. Кредитного договору: «У випадку порушення умов п.п.3.8. та/або п.3.9. та/або п.6.1.2. цього договору та/або умови іпотечного договору, що укладатися мін Банком та Позичальником у відповідності до п.2.1. цього договору, вимога про виконання порушеного зобов`язання направляється Банком Позичальнику у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом тридцяти календарних днів з моменту надіслання Банком за адресою Позичальника, зазначеною у реквізитах цього договору».

01 березня 2013 року ПАТ «Дельта Банк» направлено Позивачеві Досудову вимогу, про дострокове стягнення заборгованості за Кредитним договором та попередженням про вчинення виконавчого напису нотаріуса.

07 червня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис, в якому зазначено: За рахунок коштів, отриманих від реалізації вказаного нерухомого майна, переданого в іпотеку, пропоную задовольнити вимоги стягувача Публічною акціонерного товариства «Дельта Банк» в сумі розміром 1558608 гривень 70 копійок.

10 вересня 2015 року ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження на підставі вказаного вище виконавчого напису ВП №48667701.

06 лютого 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія Інвест-Кредо» укладений договір №2154/К про відступлення прав вимоги.

Згідно умов вказаного договору право вимоги по кредитному договору 2619/0408/71-017 від 21 квітня 2008 року та іпотечному договору №2619/0408/71-017-Z-1 перейшло до ТОВ «Фінансова Компанія Інвест-Кредо», яке згідно умов договору набуло права вимагати замість первісного кредитора належного виконання боржником зобов`язань в межах переданого права вимоги.

В той же час, 23 січня 2019 року ОСОБА_1 сплачено 1558608,70 грн, що підтверджується квитанцією №0.0..1.

28 січня 2019 року Голосіївським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №48667701 за п. 9 частини першої статті 39, статті 40 ЗУ «Про виконавче провадження».

Отже, виконавчий напис про звернення стягнення виконаний фактично шляхом погашення суми боргу в повному об`ємі.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позивачем виконано в повному об`ємі виконавчий напис нотаріуса та проведено повну сплату стягнутого боргу за ним 23 січня 2019 року в сумі 1558608,70 грн. внаслідок чого, зобов`язання за Кредитним договором припинено.

Аналогічної позиції притримується Верховний Суд своїх у постановах від 17 жовтня 2018 року (справа №308/10886/15); від 14 листопада 2018 року (справа №522/22959/15); від 03 квітня 2019 року (справа №368/923/17); від 20 жовтня 2021 року (справа №201/11905/19); від 19 січня 2022 року (справа №354/162/19).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В свою чергу, відповідно до ст.1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно частини 5 статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припиненим основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно зі ст. 17 ЗУ «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі, зокрема, припинення основного зобов`язання.

Отже, у зв`язку з припиненням основного зобов`язання, іпотека також припинена.

Аналогічної позиції притримується Верховний Суд в своїх постановах: від 23 січня 2019 року (справа №452/2599/16), від 05 лютого 2020 року (справа №352/1978/17); від 13 жовтня 2021 року (справа №910/8680/20).

На підставі Іпотечного договору в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено наступні записи: запис про іпотеку №8447022 від 21 квітня 2008 року; запис про обтяження №8447043 від 21 квітня 2008 року.

Враховуючи припинення іпотеки, вказані записи порушують права Позивача на вільне розпорядження належним йому майном, а тому вони підлягають виключенню з Державного реєстр речових прав на нерухоме майно.

На вищезазначене суд першої інстанції уваги не звернув, та прийшов до помилкового висновку, відмовляючи у задоволенні позову.

Зокрема, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо відсутності доказів виконання зобов`язань за кредитним договором №2619/0408/71-017 від 21 квітня 2008 року.

Як зазначено вище, 28 січня 2019 року Голосіївським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №48667701 за п.9 частини першої статті 39, статті 40 ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до п.9 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Тобто, постанова про закриття виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження» свідчить про повне виконання зобов`язання згідно Виконавчого напису.

В свою чергу, згідно ч.1 ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Таким чином, Апелянтом фактично виконане зобов`язання, передбачені виконавчим написом, а саме: сплачено суму заборгованості за кредитом; сплачено суму заборгованості за відсотками.

Крім цього, як вбачається зі змісту Виконавчого напису, стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку.

Безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору зі сторони боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не лише кредитора, а й самого боржника, або ж безумовно підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 січня 2019 року (справа №910/13233/17).

Тобто, сума, визначена у Виконавчому написі підтверджена стягувачем та відповідними документами.

07 червня 2013 року приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис у якому визначено загальну суму заборгованості позивача саме у гривні.

Окремою думкою Суддів Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц встановлено: «...із висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними у пунктах 55-59 постанови, не погоджуємося з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду України №6-1445цс17 зроблено висновок про відсутність у виконавця права змінювати суму заборгованості, розраховану та визначену у рішенні суду, що є законним і обґрунтованим, і на розгляд Великої Палати Верховного Суду не ставилося питання про можливість відходу від цих висновків.

Разом з тим Велика Палата Верховного Суду фактично відступила і від вказаної правової позиції, зробивши висновки, які не у повній мірі ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України та принципах судочинства, визначених як у міжнародних договорах, так і рішеннях Європейського суду з прав людини, передавши повноваження визначати розмір коштів, зазначених у резолютивній частині судового рішення, державному чи приватному виконавцю, що з одного боку звужує повноваження суду, а з іншого - наділяє представників органу виконавчої влади непритаманними їм повноваженнями можливості ревізувати та тлумачити на власний розсуд висновки суду з приводу розміру стягнення та визначення грошової одиниці такого стягнення».

При цьому, судді звертають увагу: «Законодавство про виконавче провадження не дає виконавцям можливості здійснювати перерахування валютного курсу.

Виконавець стягує з боржника ту суму у гривнях, яка була зазначена у судовому рішенні на момент його проголошення і відповідала на той час офіційному курсу валют.

Державний виконавець позбавлений права самостійно обирати моделі поведінки при виконанні судових рішень, якщо таке право прямо не передбачено законодавством.

Виконуючи судове рішення, державний виконавець зобов`язаний вчинити дії, які необхідні для того, щоб визнане судом та перенесене до виконавчого документа зобов`язання вважалось виконаним.

З огляду на викладене та враховуючи зміст резолютивної частини рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року і виконавчого листа, в яких зазначено про стягнення коштів саме у гривні (в еквіваленті), у державного виконавця не було підстав змінювати суму стягнення, оскільки це призвело б до зміни резолютивної частини судового рішення, що є недопустимим, і про що правильно вказали суди попередніх інстанцій».

Отже, з урахуванням вищевикладеного, законодавство про виконавче проваджений не дає виконавцям можливості здійснювати перерахування валютного курсу.

Виконавець стягує з боржника ту суму у гривнях, яка була зазначена у судовому рішенні (у випадку даної справи - у виконавчому написі нотаріуса, який підлягає примусовому виконанню) і відповідала на той час офіційному курсу валют.

В свою чергу, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 червня 2021 року у справі №640/12665/20 за позовом ОСОБА_1 до Виконуючої обов`язків начальника Голосіївського районного відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Київ Мечниць Н.С., Головного державного виконавця Голосіївського районного відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Київ Задорожньої Т.А. Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні Відповідача ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування постанов встановлено: «Виконавчий напис №8331, виданий 07 червня 2013 року, в якості суми містить саме 1558608,70 грн. В свою чергу, Суд не погоджується на те, що зобов`язання у виконавчому написі визначено у доларах США».

Із зазначеного вбачається, що у виконавчому написі №8331 від 07 червня 2013 року нотаріус вказує, що стягнення здійснюється в межах суми боргу в розмірі 1558608,70 грн, що є безспірною заборгованістю.

Водночас, 23 грудня 2019 року ОСОБА_1 сплачено 1558608,70 грн, що підтверджується квитанцією №0.0..1.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року по справі №5019/337/1 І наведено висновок про застосування норм права, суть якого полягає в тому, що порівняльним аналіз змісту термінів «дізналася» та «повинна була дізнатися», що містяться у положеннях статті 341 ГПК України, дає підстави для висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо.

При цьому, Верховний Суд також вказав, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності і сторони повинні очікувати їх застосування.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, то це є сталою та послідовною судовою практикою, викладеною, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року (справа №910/7221/17), від 12 січня 2021 року (справа №910/8794/17) і Верховний Суд у постанова від 12 жовтня 2021 року (справа №918/333/13) не вбачав підстав для відступу від такої.

В свою чергу, виконавче провадження №48667701 відкрито ще 10 вересня 2015 року.

У постанові про відкриття провадження зазначено заборгованість у розмірі 1558608,70 грн.

Таким чином, у стягувачів було 6 років для того, щоб виявити факт зазначення у виконавчому провадженні суми заборгованості у гривні.

В той же час, а ні Відповідачем, а ні Третьою особою не надано жодних доказів звернення до виконавця чи до суду щодо виправлення помилки у виконавчому провадженні №48667701.

З урахуванням зазначеного, будь-які твердження щодо невідповідності валют виконання зобов`язання або наявності додаткових штрафних санкцій суперечать матеріалам справи та принципу правової визначеності.

Також, згідно постанови ВС від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 28 березня 2018 року (справа №14-10цс18), від 31 жовтня 2018 року (справа №202/4494/16), від 16 січня 2019 року (справа №487/7892/15), від 23 січня 2019 року (справа №452/2599/16).

Таким чином, твердження суду першої інстанції, викладені у оскаржуваному рішенні не відповідають матеріалам справи та чинній судовій практиці.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Викладені в апеляційній скарзі доводи є переконливими, такими що спростовують висновки суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо», третя особа: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання зобов`язань припиненими задовольнити.

Визнати припиненим зобов`язання за кредитним договором №2619/0408/71-017 від 21 квітня 2008 року.

Визнати припиненим зобов`язання за іпотечним договором №2619/0408/71-017-Z-1 від 21 квітня 2008 року.

Виключити запис про іпотеку №8447022 від 21 квітня 2008 року та запис про обтяження №8447043 від 21 квітня 2008 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 15 грудня 2022 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана