Номер провадження 2/754/4060/22
Справа №754/4735/22
РІШЕННЯ

Іменем України

29 листопада 2022 року Деснянський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Панченко О.М.

з секретарем судового засідання - Богослов Ю.В.

за участі позивачки - ОСОБА_1

за участі представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача Київської міської Ради про визнання права власності за набувальною давністю. Мотивувала вимоги позову тим, що з 1978 року по 2002 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . 14.06.1989 року їм на сім`ю з 4-х осіб - вона, чоловік, їх донька та онук було надано квартиру АДРЕСА_1 . Квартира знаходилась в будинку, що належав ЖБК «Жемчуг», пай за квартиру було сплачено повністю нею та чоловіком в період шлюбу за їх спільні кошти. 08.10.2003 року було видано свідоцтво про право власності на квартиру на ім`я ОСОБА_3 . В 2002 році позивачка розлучилася з ОСОБА_3 та він одружився з гр.. ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, після його смерті їй стало відомо про те, що вказану вище квартиру він заповів ОСОБА_4 . Рішенням апеляційного суду м. Києва від 14.09.2006 року за нею було визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та в цій частині було визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру, яке було видано ОСОБА_3 та заповіт, складений ним на ім.»я ОСОБА_4 . Однак остання спадщину після нього не прийняла, право власності на іншу Ѕ частину квартири не оформила, а згодом позивачці стало відомо про те, що вона померла. Чи були у неї спадкоємці їй не відомо, однак ніхто з приводу своїх прав на частину квартири до позивачки не звертався та претензій не пред`являла. Починаючи з моменту отримання квартири з 1989 року позивачка проживає в зазначеній вище квартирі, самостійно несе витрати по сплаті комунальних послуг та витрат на утримання будинку і прибудинкової території. Таким чином протягом 27 років позивачка відкрито, безперервно та добросовісно володіє квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 01.07.2022 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання.

24.08.2022 року відповідачем у справі подано до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог ОСОБА_1 Київська міська рада заперечує у повному обсязі.

Протокольною ухвалою суду від 06.10.2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали вимоги позову та просили їх задовольнити з підстав, що викладені у позові.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, у своєму письмовому відзиві на позовну заяву просив проводити розгляд справи без його участі.

Заслухавши вступне слово позивача та її представника, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що з 1978 року по 2002 року позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

14.06.1989 року їм на сім`ю з 4-х осіб - вона, чоловік, їх донька та онук було надано квартиру АДРЕСА_1 .

08.10.2003 року було видано свідоцтво про право власності на квартиру на ім`я ОСОБА_3 .

В 2002 році позивачка розлучилася з ОСОБА_3 та він одружився з гр.. ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, після його смерті їй стало відомо про те, що вказану вище квартиру він заповів ОСОБА_4 .

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 14.09.2006 року за позивачкою було визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та в цій частині було визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру, яке було видано ОСОБА_3 та заповіт, складений ним на ім`я ОСОБА_4 .

Позивачка в судовому засіданні зазначила про те, що остання спадщину після померлого не прийняла, право власності на іншу Ѕ частину квартири не оформила, а згодом позивачці стало відомо про те, що вона померла. Чи були у неї спадкоємці їй не відомо, однак ніхто з приводу своїх прав на частину квартири до позивачки не звертався та претензій не пред`являла. Починаючи з моменту отримання квартири з 1989 року позивачка проживає в зазначеній вище квартирі, самостійно несе витрати по сплаті комунальних послуг та витрат на утримання будинку і прибудинкової території. Таким чином протягом 27 років позивачка відкрито, безперервно та добросовісно володіє квартирою АДРЕСА_1 .

Статтею 15 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння становить десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18).

Крім того, враховуючи частини першу та третю статті 1277 ЦК України, можна дійти висновку, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.

З огляду на викладене за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно,а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18.

Установивши, що позивачка була обізнана про те, що власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом спору та на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, була ОСОБА_4 , тому не можна вважати володіння позивачкою цією частиною квартири, яка залишилась після смерті ОСОБА_4 , добросовісним в розумінні статті 344 ЦК України. Смерть ОСОБА_5 та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після її смерті, не давали позивачці підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.

Таким чином, на підставі встановлених судом фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 ст. 58 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не надала суду належні, достовірні, допустимі, достатні докази на підтвердження вимог, викладених в позовній заяві. Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування, а достатність - це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу по суті, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 133 ЦПК України з позивачки підлягають стягненню на користь Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме пов`язані з витребуванням доказів.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 133, 141, 258, 259, 265, 266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю,- залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» витрати пов`язані із розглядом справи (витребуванням доказів) - отримувач платежу UA2063501, код отримувача 03359836, назва установи Банку АТ «АЛЬФА-БАНК» у м. Києві, вид платежу - послуги КП «КМР КМБТІ» №7156 у сумі 156.00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Головуючий О.М. Панченко