Справа № 462/9067/21 Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д.
Провадження № 22-ц/811/1175/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2022 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» про стягнення заборгованої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати у сумі 19883,34 грн. з урахуванням обов`язкових податків та зборів, 9969,54 грн. компенсації за невикористану відпустку з урахуванням обов`язкових податків та зборів та середнього заробітку за час затримки розрахунку з часу звільнення 21.07.2021 року по день ухвалення рішення суду.

В обґрунтування позову посилалась на те, що вона з 17.10.2012 року перебувала у трудових відносинах із Державним підприємством «Львівський державний завод «ЛОРТА» /ДП ЛДЗ «Лорта»/, а 21.07.2021 року була звільнена з роботи з посади начальника виробничо-диспетчерського бюро механічного цеху 001 за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України згідно із наказом № 179-к від 21.07.2021 року. У день звільнення відповідач не провів з нею повного розрахунку, зокрема не виплатив їй заробітну плату за березень-липень 2021 року у сумі 19883,34 грн. з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів; компенсацію за 38 календарних днів невикористаної щорічної відпустки та 4 дні щорічної додаткової відпустки у сумі 9969,54 грн. з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів. Також, на підставі ст.117 КЗпП України просить стягнути з Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на її користь середній заробіток у зв`язку із затримкою проведення розрахунку при звільненні за період з 22.07.2021 року по день ухвалення судом рішення виходячи із того, що розмір її середньоденного заробітку без врахування обов`язкових податків та зборів становив 407,07 грн. Просила позов задоволити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 лютого 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто із Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті заробітної плати за період з березня по липень 2021 року та компенсацію за невикористану відпустку у загальному розмірі 29852 (двадцять дев`ять тисяч вісімсот п`ятдесят дві) грн. 88 коп. без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми при виплаті відповідно до законодавства України, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.07.2021 року по 23.02.2022 року у розмірі 17000 /сімнадцять тисяч/ грн. без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми при виплаті відповідно до законодавства України.

У решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 . подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що рішення суду прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та з численними порушеннями норм процесуального права.

Зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд посилається на Постанову Великої палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, у якій зазначено, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Також рекомендує мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах.

У даному випадку не працівник, а власник чи уповноважений ним орган не здійснив певних дій та не виконав свого обов`язку з оплати виконаної найманим працівником роботи. Іншого способу спонукати роботодавця до здійснення розрахунку з найманим працівником та гарантувати останньому право на отримання заробітної плати, як встановлення суворих гарантій з негативними фінансовими наслідками для роботодавця, законодавець не вбачав та реалізував саме у такий спосіб своє право на врегулювання спірних правовідносин.

В даному випадку суд не приділив уваги тій обставині, що на відміну від Відповідача, вона діяла добросовісно, за захистом своїх прав звернулась до суду одразу після звільнення. Оскаржуване рішення суд ухвалив 23.02.2022року.

Вказує, що їй не зрозуміло чому в оскаржуваному Рішенні суд, всупереч законам, пішов назустріч Відповідачу, який з березня 2018 року порушує її право на оплату праці, не вживав жодних дій для мінімізації негативних наслідків, не надав суду жодних пояснень чи клопотань щодо існування реальних об`єктивних обставин (форс-мажор), які унеможливили для нього виконати обов`язок по виплаті заборгованої заробітної плати, однак суд цьому оцінки не надав.

Вважає, що висновок суду: «розмір середнього заробітку в сумі 17000,00 грн., буде достатньою компенсацію майнових втрат, які поніс позивач через несвоєчасний розрахунок при звільнені» є лише необгрунтованим припущенням суду.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 лютого 2022 року частково. Ухвалити нове рішення в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» в повному обсязі, а саме: стягнути з Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 середній заробіток з 22.07.2021р. по день прийняття рішення Суду у справі - 23.02.2022р., а саме: 60653,43 грн. з урахуванням ПДФО і військового збору. Стягнути з Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції переглядається апеляційним судом лише в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в силу вимог ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України, оскільки в решті таке не оскаржуються ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 17 000 грн., суд першої інстанції, з урахуванням висновку Великої Палати Верховного суду, викладеного у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, виходив з того, що такий розмір відповідальності відповідача буде відповідати принципам справедливості та пропорційності, буде достатньою компенсацією майнових втрат, які поніс позивач через несвоєчасний розрахунок при звільненні, є співмірним з розміром заборгованості та не призведе до надмірного фінансового тягара для відповідача.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 17.10.2012 року перебувала у трудових відносинах із Державним підприємством «Львівський державний завод «ЛОРТА» та 21.07.2021 року була звільнена з роботи з посади начальника виробничо-диспетчерського бюро механічного цеху (001) за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України, згідно із наказом № 179-к від 21.07.2021 року. Наказом № 179-к від 21.07.2021 року встановлено виплатити їй компенсацію за 38 календарних дні невикористаної відпустки. (а.с. 7-9, 15).

З копії розрахункових листків ДП ЛДЗ «Лорта» за березень-липень 2021 року (а.с. 13-14) вбачається, що ОСОБА_1 у вказаний період нараховано 31487,72 грн. заробітної плати без урахування податків та інших обов`язкових платежів (з яких 3284,28 грн. виплати з щорічної додаткової відпустки за червень-липень 2021), а також 9020,06 грн. компенсації за 38 днів невикористаної щорічної відпустки без урахування податків та інших обов`язкових платежів, а всього 40507,78 грн. без урахування податків та інших обов`язкових платежів. До виплати ОСОБА_1 підлягали /з вирахуванням податків і обов`язкових платежів/ кошти у загальному розмірі 32608,78 грн.

З виписки із банківського рахунку ОСОБА_1 за період з 01.01.2020 року по 04.11.2021 року /а.с. 10-12/ вбачається, що 04.06.2021 року позивачці виплачено заробітну плату у розмірі 2763,93 грн. та 1500,59 грн., 15.06.2021 року 3084,18 грн. та 1225,48 грн., а всього виплачено 8574,18 грн.

Таким чином, заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачкою за період з березня по липень 2021 року становить 24034,60 грн. з вирахуванням податків та обов`язкових платежів або 29852,88 грн. без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч.3 з ст.. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Як вбачається із роз`яснень, даних в пункті 20, частині 5 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності передбаченої ст.117 КЗпП України. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу.

Аналіз наведених положень ст.117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Як на підставу для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції посилається на висновок Великої Палати Верховного Суду в справі №761/9584/15-ц, предметом спору якої є застосування положень ст.. 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні та застосування принципу співмірності. Проте, колегія суддів вважає, що вказана позиція висловлена Великою Палатою в конкретній справі за інших правовідносин та застосуванню в даному спорі не підлягає.

Так, зокрема Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У справі, що переглядалась Великою Палатою Верховного Суду позивач звернувся до суду з позовом у квітні 2015 року, тобто зі спливом більш ніж шести років після звільнення з роботи, яке мало місце 16 лютого 2009 року.

З огляду на зазначене, колегія суддів не знаходить підстав для застосування висновків Великої Палати Верховнного Суду в справі №761/9584/15-ц.

Після звернення ОСОБА_1 до суду з позовними вимогами, відповідач у добровільному порядку врегулювати спір не намагався, що свідчить про його небажання відновлювати порушене право ОСОБА_1 .

Зазначених обставин суд першої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 до 17 000 грн.

Ураховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги на підставі статті 117 КЗпП України.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що з ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 22.07.2021 року по 23.02.2022 року (149 робочих днів ?407,07 грн) в сумі 60653,43 грн.

Статтею 141 встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1) і що у випадку, коли суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей же суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13).

Відтак, з Державного підприємства «Львівський державний завод» «ЛОРТА» підлягає до стягнення на користь ОСОБА_1 1488, 60 грн за подання апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке

конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 23 лютого 2022 року в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з Державного підприємства «Львівський державний завод» «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 60653,43 грн. середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Державного підприємства «Львівський державний завод» «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 1488, 60 грн. судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 15 серпня 2022 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.