КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9941/2022
Справа 761/7306/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року, ухвалене у складі судді Мальцева Д.О. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія", третя особа приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення безпідставно набутих коштів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 25 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., який зареєстровано в реєстрі за № 50300, про звернення стягнення з ОСОБА_1 суми боргу за кредитним договором № АG5796391 від 17 жовтня 2018 року в розмірі 15581,01 грн. та 1000 грн. за вчинення виконавчого напису, стягнути з ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" на користь позивача 18733,11 грн.

Позов мотивований тим, що 25 вересня 2020 року приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. вчинив вказаний виконавчий напис на підставі звернення ТОВ "ФК "Довіра та гарантія", перед яким позивач не має жодних боргових зобов`язань, як і перед будь-якою фінансовою установою. В зв`язку з наведеним приватний нотаріус не мав в своєму розпорядженні документів, які б безумовно свідчили про наявність у нього заборгованості. Оскільки ОСОБА_1 не укладав договору з відповідачем, при вчиненні виконавчого напису приватний нотаріус не мав у своєму розпорядженні оригіналів нотаріально посвідченого договору, ані оригіналу кредитного договору, які б безспірно свідчили про наявність невиконаного зобов`язання, та протиправно вчинив виконавчий напис. Крім того, 20 листопада 2020 року на підставі звернення відповідача приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Єфіменко Д.О. відкрив виконавче провадження № 63687832 та стягнув з нього 18733,11 грн., з яких 16581,01 грн. сума боргу за виконавчим написом, а також витрати на виконавче провадження 2152,10 грн. В зв`язку з наведеним вважає, що відповідач ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" на підставі спірного виконавчого напису набув майно у вигляді грошових коштів у сумі 16581,01 грн. без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). Також позивач зазнав збитків, які полягають у додатково стягнутих з нього 2152,10 грн. на користь приватного виконавця в якості витрат за здійснення виконавчого провадження.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 частково задоволено, визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 25 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., який зареєстровано в реєстрі за № 50300, про звернення стягнення з ОСОБА_1 суми боргу за кредитним договором № АG5796391 від 17 жовтня 2018 року в розмірі 16581,01 грн. за вчинення виконавчого напису. Стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 454 грн., в решті позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити, стягнувши з відповідача на користь позивача 18733,11 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладав обставини спірних правовідносин, зазначені ним в позові.

Вказував, що судом першої інстанції не було враховано правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 08 вересня 2021 року в справі № 201/6498/20, від 06 березня 2019 року в справі № 910/1531/18, від 28 січня 2020 року в справі № 910/16664/18.

Наголошував, що судом першої інстанції своїм рішенням визнав спірний виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, проте помилково відмовив у стягненні з відповідача грошових коштів, отриманих відповідачем за цим виконавчим написом.

Від відповідача ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» надійшов відзив на апеляційну скаргу з пропуском строку, встановленого судом. Відповідач вказував, що із введенням воєнного стану в Україні ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» частково припинила діяльність з метою не наражати на небезпеку життя та здоров?я працівників та з причин вивільнення юристів, відповідальних за ведення справ, що унеможливило своєчасну підготовку документів. Просив суд вважати таку причину пропуску строку на подання відзиву поважною та приєднати його до матеріалів справи. Зважаючи на поважність причин пропуску такого строку, суд задовольняє клопотання про продовження строку для подання відзиву.

У відзиві відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що в частині відмови судом у стягненні безпідставно набутих коштів рішення суду є справедливим, оскільки суду не було доведено обставини, що свідчили б про відсутність боргових зобов`язань позивача перед ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». Вчинення виконавчого напису та його виконання здійснювалось на погашення заборгованості, що виникла за кредитним договором, укладеним позивачем з ТОВ «ФК «Дніпро».

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив із того, що протягом розгляду справи в суді стороною відповідача не було надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування того, що третій особі були подані відомості про безспірність суми заборгованості позивача за кредитним договором, при цьому судом враховано, що складена стороною відповідача виписка з особового рахунку позивача не документом, що підтверджує безспірність суми заборгованості за кредитним договором позивача, як і відсутність відомостей, що сума заборгованості утворилась у зазначений у виконавчому написі час, при цьому судом враховано термін кредитування та відповідний ліміт тіла кредиту, який передбачили сторони.

В даній частині рішення суду першої інстанції ніким не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові вказаним вимогам закону не відповідає.

Як встановлено судом, на а. с. 6 знаходиться копія виконавчого напису приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., який зареєстровано в реєстрі за № 50300, яким запропоновано звернути стягнення зі ОСОБА_1 за кредитним договором AG5796391 від 17 жовтня 2018 року, укладеним з ТОВ "Фінансова компанія "Дніпро", правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 06112018/DG від 06 листопада 2018 року є ТОВ "ФК "Довіра та гарантія", заборгованість за кредитним договором AG5796391 від 17 жовтня 2018 року; строк платежу за кредитним договором настав, боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 06 листопада 2018 року по 11 березня 2020 року. Сума заборгованості складає 15581,01 грн. За вчинення цього виконавчого напису на підставі ст. 31 Закону України "Про нотаріат" зі стягувача стягнуто плату в розмірі 1000 грн. Загальна сума, що підлягає стягненню з боржника - 16581,01 грн.

На а. с. 7 - 8 знаходиться копія постанови про відкриття виконавчого провадження, винесеної 20 листопада 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Єфіменком Д.О. на підставі виконавчого напису № 50300 від 25 вересня 2020 року, вчиненого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. Згідно п. 3 постанови з боржника стягується виконавчий збір/основна винагорода приватного виконавця в розмірі 1658,10 грн.

На а. с. 9 знаходиться копія платіжного доручення № 40 від 10 грудня 2020 року в розмірі 18733,33 грн. з призначенням платежу "Оплата боргу за виконавчим написом № 50300 від 29.09.20 р., боржник ОСОБА_1 " на користь приватного виконавця Єфіменка Д.О., платник ОСОБА_1 .

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відмовляючи в позові в частині стягнення з відповідача на користь позивача 18733,11 грн. безпідставно набутих коштів, суд першої інстанції виходив із того, що правовою підставою набуття відповідачем коштів позивача став договір відступлення прав вимоги, який є чинним і неоспореним, а тому позовна вимога в частині повернення коштів, отриманих відповідачем в межах виконавчого напису, задоволенню не підлягає.

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18).

Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15.

В постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року в справі № 201/6498/20 викладена правова позиція, відповідно до якої судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.

Аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, встановивши, що правові підстави набуття відповідачем грошових коштів, що стягнуті зі ОСОБА_1 на підставі виконавчого напису нотаріуса, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відпали, суд першої інстанції водночас не врахував вищенаведену правову позицію Верховного Суду та залишив поза увагою те, що отримані відповідачем кошти підлягають поверненню позивачу відповідно до статті 1212 ЦК України.

Виходячи з вищевикладеного, рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові ухвалене в результаті неправильного застосування норм матеріального права, без урахування висновків, викладених в постановах Верховного Суду, щодо застосування відповідних норм права, відтак судове рішення не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та збитків по суті, апеляційний суд виходить із того, що оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року в даній справі у частині, яка ніким не оскаржується, виконавчий напис, вчинений 25 вересня 2020 року приватним нотаріусом Горай О.С. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" грошових коштів у сумі 16581,01 грн. визнано таким, що не підлягає виконанню, відтак що отримані ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" на підставі вказаного виконавчого напису кошти в розмірі 16581,01грн. підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані, відпала.

При цьому питання наявності та/або відсутності заборгованості позивача перед ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" за кредитним договором може бути предметом окремого судового розгляду.

Також, відповідно до ч. 3 ст. 42 Закону України "Про виконавче провадження" витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Враховуючи, що позивачем під час розгляду справи не було надано доказів на підтвердження тих обставин, що 2152,10 грн. є збитками, що складаються з витрат на виконавче провадження з огляду на те, що в постанові про відкриття зазначено про стягнення з боржника 1658,1 грн. виконавчого збору/основної винагороди, позов в даній частині є недоведеним та необґрунтованим, відтак апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав про стягнення цих сум з відповідача на користь позивача.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині та в частині розподілу судових витрат із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши з відповідача на користь позивача отримані ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" на підставі вказаного виконавчого напису кошти в розмірі 16581,01 грн.

В частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, рішення суду першої інстанції ніким не оскаржене і не є предметом апеляційного перегляду.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з відповідача на користь позивача судові витрати за подання позову та апеляційної скарги в розмірі пропорційно до їх задоволення в розмірі 1997,60 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року в частині відмови в позові та в частині розподілу судових витрат скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія", третя особа приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович про стягнення безпідставно набутих коштів задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" (м. Київ вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського 8 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) безпідставно набуті кошти в розмірі 16581,01 грн. та судові витрати 1997,60 грн.

В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.

?