Справа № 202/6614/22
Провадження № 2/202/2120/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

26 грудня 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Мачуського О.М.,

секретаря судового засідання Карасьової Г.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

21 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що вона перебуває у шлюбі з відповідачем та сторони мають спільних дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Діти мешкають разом з позивачем та перебувають на її утриманні, однак позивач самостійно не може забезпечити дитині належний рівень життя, а тому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 02 листопада 2022 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження.

Позивач в судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи наявна заява позивача про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Представник Відповідача адвокат Лабовкін О.О. просив суд розглянути справу за наявними доказами, подав Відзив на позовну заяву. Згідно відзиву представник відповідача зазначив, що в даному випадку відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки на теперішній час сторони разом з дітьми мешкають разом в орендованому житлі у республіці Польща. Відповідач сплачує оренду, а також витрачає кошти на утримання всієї родини. З огляду на вказані обставини, просив відмовити в задоволенні позову.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступник підстав.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з необхідністю отримання позивачем матеріальної допомоги (аліментів) на утримання дітей.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 27 квітня 2012 року уклали шлюб, який зареєстрований Баглійським відділом актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 56, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 видане 27 квітня 2012 року.

Під час шлюбу у подружжя народилися діти: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 видане Баглійським відділом актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 31 липня 2012 року та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 видане Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 21 вересня 2017 року

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей, передбачений ч. 2 ст. 51 Конституції України, є одним з головних конституційних обов`язків. Такий обов`язок послідовно визначений в сімейному законодавстві.

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ст.181 СК України, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Відповідно до ч. 3 даної статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Зазначені положення відповідають вимогам, передбаченим статтями 183, 184 СК. Крім того, постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" у п. 17 підкреслено, що за відсутності згаданої домовленості той із батьків, з ким проживає дитина, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.

Разом з тим, як встановлено судом на теперішній час діти мешкають спільно як з батьком так і з матір`ю.

Так, згідно Договору оренди житлового приміщення від 01.09.2022 року ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 орендували у ОСОБА_9 квартиру у АДРЕСА_1 строком до 31.08.2023 р.

Відповідно до платіжних документів, Відповідач сплачує орендні платежі за Договором оренди від 01.09.2022 р.

Також, представником Відповідача надано копії платіжних документів, які свідчать про сплату відповідачем витрат на дітей.

За таких обставин, суд позбавлений можливості визначити позивача, як особу, яка має право на утримання аліментів на дітей.

При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як зазначено в частині 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Саме позивач в ході розгляду справи мала довести обґрунтованість кожного свого посилання, зокрема й, те, що відповідач мешкає окремо від дітей.

Разом з тим, позивач своїм правом не скористалась, доказів на підтвердження своєї позиції не надала.

Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження доказами, що наявні в матеріалах справи, та позивачем не доведено, що відповідач дійсно мешкає окремо від неповнолітніх дітей, суд доходить висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» та судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати з розгляду справи, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, відносяться на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 48, 51 Конституції України, статтями 180-183 Сімейного Кодексу України та статтями ст. ст. 4, 10-13, 19, 43, 76-81, 81, 89, 95-96, 141, 258-259, 263-265, 280- 282, 284, 287-289 Цивільно-процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому копії.

Суддя О.М. Мачуський