Номер провадження: 22-ц/813/1697/22
Справа № 522/4422/20
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сидоренко А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання на території України,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст заяви.

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду 17.03.2020 року з заявою про встановлення факту постійного проживання у період до 24 серпня 1991 року на території України.

На виконання вимог ухвали суду 19 березня 2020 року представник заявника 28 квітня 2020 року надав заяву (уточнену) про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у період до 24 серпня 1991 року на території України, в обґрунтування якої зазначив, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Краснодар Краснодарського краю. В період з 11 жовтня 1970 року по 23 травня 1971 року працював на виробничому об`єднанні «СТАЛЬКАНАТ-СІЛУР», проживав на той час за адресою: АДРЕСА_1 . На теперішній час він є громадянином Росії та проживає у Росії, між тим має на меті звернутися до органів міграційної служби держави України для отримання громадянства України за територіальним походженням, для чого необхідно встановлення відповідного факту.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2020 року заяву ОСОБА_1 , зацікавлена особа: Головне управління ДМС України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання на території України, задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на території України до 24 серпня 1991 року

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ГУ ДМС в Одеській області просить скасувати оскаржуване судове та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив матеріали справи та дійшов помилкових висновків про задоволення заяви.

Сповіщення сторін.

Про судове засідання, призначене на 19 жовтня 2022 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повне судове рішення виготовлено 31 жовтня 2022 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Фактичні обставини справи.

На підставі матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Краснодар Краснодарського краю.

У період з 11 жовтня 1970 року по 23 травня 1971 року, та у період до 24.08.1991 року проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Про що свідчить довідка (виписка з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію) від 06.02.2020 року №14.

На теперішній час він є громадянином Росії, про що свідчить його копія паспорту № НОМЕР_1 від 08.08.2017 року.

Також суду першої інстанції надано довідку від 06.02.2020р. дільниці №12 КП «ЖКС «Фонтанський» про те, що ОСОБА_1 проживав за адресою: АДРЕСА_1 в період з 11.10.1970р. по 23.05.1971р., та у період до 24.08.1991р.

Із матеріалів справи вбачається, що в червні 2020 року заявник звертався до міграційної служби із відповідною заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням. Між тим, згідно із листом Головного управління ДМС України в Одеській області від 15.06.2020 року вказана заява розглянута не була.

Свідок ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_1 є його батько, який дійсно у 1990-1991 роках проживав на території України в м. Одеса. На цей час свідок проживав у м. Санкт-Петербург, оскільки навчався в школі і батько рідко до них приїжджав у м. Санкт-Петербург. Зі слів матері свідку відомо, що на той час його батько жив та займався в м. Одесі на ринку 7-й км тканими та співпрацював із Турецькими фірмами (перевозив товар із Туреччини до м. Одеси). Пізніше, десь в 1992-1993 роках батько переїхав до них, проте дуже часто їздив до м. Одеси по справах і до теперішнього часу це робить. Свідок же мешкає в м. Одесі з 2003 року, де одружився в 2007 році та займається бізнесом та має посвідку на проживання. Йому відомо що його батько має намір переїхати жити до України та отримати громадянство України.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що факт проживання заявника в певний період на території України підтверджується встановленими і дослідженими у справі доказами.

Суд першої інстанції прийняв надані представником заявника документи та пояснення свідка (сина заявника) як носії конкретної інформації факту проживання ОСОБА_1 , на території України до 24 серпня 1991 року, які ніким та відповідними доказами не спростовані.

Отже, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення учасників справи, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для встановлення юридичного факту постійного проживання заявника ОСОБА_1 на території України до 24 серпня 1991 року, оскільки даний факт суд вважає доведеним наявними в матеріалах справи доказами, дата 24 серпня 1991 року пов`язана із датою проголошення незалежності України та надає право особам, що проживали на цей період на території України, право отримання громадянства України, тому встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року необхідно заявнику для звернення до підрозділу Державної міграційної служби України або Центру надання адміністративних послуг за місцем фактичного проживання у м. Одесі із заявою про оформлення громадянства України.

Однак повністю з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, що визначено частиною 1 ст. 293 ЦПК України.

Перелік фактів, які можуть встановлюватися судом в порядку окремого провадження визначено у ч. 1 ст. 315 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші акти, від яких залежить виникнення, зміна, або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналіз наведених положень закону дає підстави дійти висновку, що суттєвою ознакою окремого провадження, є безспірність розгляду справи.

При цьому, суд, розглядаючи заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, не встановлює нових фактів, а лише підтверджує наявність або відсутність таких фактів у разі неможливості заявником одержати або відновити документ, що посвідчує даний факт.

У відповідності до вимог пунктів 1,2 ч. 1 ст. 318 ЦПК України у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення має бути зазначено, з якою метою заявник просить встановити такий факт та причини неможливості одержання або відновлення документа, що посвідчують цей факт.

Згідно із вимог ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду у справах про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Колегія суддів апеляційного суду акцентує увагу, що аналіз вище викладених норм права дає можливість дійти висновку про те, що не можуть розглядатися в порядку окремого провадження заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, якщо чинним законодавством передбачений інший порядок його встановлення.

Суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Отже, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов?язується з наступним вирішенням спору про право.

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення юридичного факту, а саме факту проживання на території України в період до 24 серпня 1991 року, оскільки встановлення цього факту необхідно заявнику для отримання паспорту громадянина України.

Статтею 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Відповідно до Конституції України правовий зміст громадянства України, підстави та порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових та службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України».

Колегія суддів апеляційного суду акцентує увагу, що згідно чинного законодавства, належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний період часу.

Підстави прийняття до громадянства України викладені у статті 9 Закону України «Про громадянство України».

Однією з таких підстав є безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років.

Так, згідно вимог із ст. 1 Закону України «Про громадянство України» визначено, що безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; проживання на території України на законних підставах - це проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» вказано, що громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Згідно із частини 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» визначено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Пунктом 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку.

Пунктом 44 Порядку № 215 передбачено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до ІНФОРМАЦІЯ_4 на території, яка стала територією України, відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, у разі відсутності, передбачених Порядком документів, подається відповідне судове рішення, що підтверджує факт постійного проживання особи на території України, яку стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» від 12.09. 1991 року № 1543 ХІІ станом на 24.08. 1991 року.

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української PCP на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв?язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Розширене тлумачення наведених понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, законом не передбачено.

Зазначена позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 15.01.2020 у справі № 362/6564/20.

Таким чином, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду, яким, зокрема, беззаперечно встановлено факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року або до 13 листопада 1991 року на території України.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, під час розгляду заяви про встановлення факту проживання заявника ОСОБА_1 на території України, судом першої інстанції не вирішувалося питання щодо наявності або відсутності у заявника права на набуття громадянства України в контексті наведених норм чинного законодавства, а лише в межах заявлених вимог здійснювалась оцінка доводів сторін та доказів щодо постійного проживання заявника ОСОБА_1 на території України у зазначений ним період, а саме до 24 серпня 1991 року.

Враховуючи вище викладене, колегії суддів апеляційного суду вважає, що оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам чинного законодавства, є незаконним, тому підлягає скасуванню апеляційним судом, виходячи з такого.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Краснодар Краснодарського краю СРСР, що підтверджується паспортом російської федерації (а.с. 4).

В підтвердження вимог заяви про встановлення факту проживання на території України заявник ОСОБА_1 надав суду копії довідки виписки з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію (а.с. 5); довідку КП «ЖКС «Фонтанський» від 06.02.2020р. (а.с. 49),

Апеляційний суд не погоджується із аргументами та доводами заявника, які суд першої інстанції вважав достатніми та належними доказами для задоволення заяви про встановлення факту проживання заявника ОСОБА_3 на території України, оскільки районний суд не дав належної оцінки доказам, наданим не лише заявником, а й заінтересованими особами, які заперечували проти встановлення факту, про який просив заявник щодо проживання на території України у період до 24 серпня 1991 року.

Так, з довідки КП «ЖКС «Фонтанський» від 06.02.2020р. вбачається, що ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою російська федерація, АДРЕСА_2 . Також вказано, що він проживав за адресою АДРЕСА_1 , з 11 жовтня 1970 року по 23 травня 1971 року та у період до 24.08.1991р.

Апеляційний суд враховуючи вказані довідки дійшов висновку, що вказані довідки не є доказом, що дає підстави суду для задоволення вимог заяви про встановлення факту постійного проживання заявника на території України, оскільки відсутні документального підтвердження інформації, зазначеної у вказаній довідці. Крім того факт вибуття 23 травня 1971 року за адресою: АДРЕСА_1 , та повернення без зазначення дати є недоведеним.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є громадянином російської федерації.

Суд першої інстанції не звернув уваги та не дав оцінки вказаній обставині, тому прийшов помилкового висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 щодо встановлення факту проживання на території України до 24 серпня 1991 року, тоді як він був громадянином російської федерації та не припиняв своє громадянство, тому його доводи, що встановлення даного факту йому потрібно для отримання громадянства України є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. Тому висновки суду не відповідають фактичним встановленим обставинам справи, судом допущено порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції в частині вирішення питання про розподіл судових витрат щодо правової допомоги неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, яким відмовити у задоволенні заяви.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2020 року скасувати.

Ухвалити у справі нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання на території України відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судове рішення виготовлено 31 жовтня 2022 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк