ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/8661/21 Номер провадження 22-ц/814/518/22Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В. М. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.

Секретар Клименко Я.О.

За участю: представника відповідача - адв. А.А. Артамонова

представника позивача адв. Б.І. Яненка

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника відповідача адвоката Шляхетського Андрія Леонідовича

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2021 року (повний текст складено 29 листопада 2021року)

по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укргазвидобування», третя особа-первинна профспілкова організація Акціонерного товариства «Укргазвидобування», про скасування та визнання незаконним наказу про звільнення з роботи від 09 серпня 2021 року №235-к, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що з 09.08.2016 року і до 11.08.2021 року вона працювала в АТ «Укргазвидобування» спочатку на посаді менеджера з координації та взаємодії між функціями управління модернізації та розвитку департаменту буріння, потім, з 13.01.2017р. і до дня звільнення-на посаді менеджера з координації та взаємодії між функціями відділу аналітики та забезпечення проектів, а 09.08.2021 року її звільнено з посади з 11.08.2021 року, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та відмовою від переведення на іншу роботу (п.1 ст.40 КЗПП України).

Вважає, що при її звільненні відповідач не врахував, що вона має переважне право на залишення на роботі у відповідності до ст.42 КЗпП України, оскільки має більш високу кваліфікацію та продуктивність праці порівняно з іншими працівниками, які виконують таку ж роботу.

Наголошує, що в наказі про звільнення неправомірно зазначено про її звільнення з роботи у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та відмовою від переведення на іншу роботу, з посиланням на п.1 ст.40 КЗпП України, хоча такої правової підстави наведена норма не передбачає, а тому це звільнення не може вважатися законним.

Зазначає, що незаконним, на її думку, звільненням вона зазнала моральних страждань.

На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог прохала: визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Укргазвидобування» від 09.08.2021р. №235-к, яким її звільнено з роботи за п.1 ст.40 КЗпП; поновити її на роботі в Акціонерному товаристві «Укргазвидобування» на посаді менеджера з координації та взаємодії між функціями відділу аналітики та забезпечення проектів з 11 серпня 2021 року; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу 198508,45грн. ; стягнути на її користь з відповідача моральну шкоду в розмірі 10000,00грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укргазвидобування», третя особа-первинна профспілкова організація Акціонерного товариства «Укргазвидобування», про скасування та визнання незаконним наказу про звільнення з роботи від 09 серпня 2021 року №235-к, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Укргазвидобування» від 09 серпня 2021 року №235-к, яким звільнено ОСОБА_1 з роботи за ст.40 п.1 КЗпП.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі в Акціонерному товаристві «Укргазвидобування» на посаді менеджера з координації та взаємодії між функціями відділу аналітики та забезпечення проектів з 11 серпня 2021 року.

Стягнуто з АТ «Укргазвидобування» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу 198508,45грн.

Стягнуто з АТ «Укргазвидобування» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2254,00грн.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць піддано негайному виконанню.

З вказаним рішенням не погодився відповідач, представник якого, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, визнання судом встановленими недоведених обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи в частині задоволених позовних вимог, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилаються на те, що висновок місцевого суду про те, що «така підстава, як звільнення працівника з роботи «в зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та відмовою від переведення на іншу роботу» в п.1 ст.40 КЗпП України не міститься», є хибним, не відповідає фактичним обставинам справи.

Єдиною підставою для скасування наказу про звільнення та поновлення позивачки на роботі є наведений висновок суду про те, що формулювання причини звільнення позивачки за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України є неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству.

Вказують, що, на підставі наказу відповідача від 19.05.2021р. №219 «Про внесення змін до штатного розкладу» у зв`язку зі змінами в організації праці, який прийнятий уповноваженим органом в межах його компетенції, відбулися зміни в організації виробництва і праці (скорочення чисельності штату), внаслідок яких підлягала скороченню штатна посада, яку займала позивачка.

Зазначають, що 11.06.2021р. позивачка персонально ознайомлена з попередженням про наступне звільнення за п.1 ст.40 КЗпП, оформлене листом від 11.06.2021р. №25.1-014-2039 та одночасно їй було запропоновано переведення на одну із вакантних посад, однак від переведення на запропоновані посади вона відмовилась, що підтверджується її особистим записом та вчиненими підписом на цьому листі. При цьому під час процедури вивільнення позивачці пропонувалися усі наявні вакантні посади на підприємстві, та, в подальшому листами додатково було запропоновано переведення на вакантні посади, які відповідали її освітньо-кваліфікаційному рівню, однак позивачка також відмовилась. Відтак, відповідач виконав обов`язок щодо працевлаштування позивачки в розумінні ч.3 ст.492 КЗпП України.

Наголошують, що позивач займала певну посаду -менеджера з координації та взаємодії між функціями відділу аналітики та забезпечення проектів, інших працівників, які б займали таку посаду або виконували таку ж роботу, що й позивачка, на підприємстві не залишилося. А відсутність інших працівників, які б займали таку посаду або виконували таку роботу не дає можливості порівняти з ними кваліфікацію позивача, у зв`язку з чим переважне право на залишення на роботі у цьому випадку не може бути реалізованим.

Вказують, що 15.07.2021р. відповідач звернувся з поданням до первинної профспілкової організації «Укргазвидобування» щодо надання дозволу на розірвання трудового договору за п.1 ст.40 КЗпП України з позивачкою, та листом від 16.07.2021р. ППО «Укргазвидобування» повідомила, що ОСОБА_1 не є членом профспілки.

Зазначають, що з наказом про звільнення від 09.08.2021р. №235-к позивачка була ознайомлена під розпис та 11.08.2021р. отримала трудову книжку, а виплата всіх сум, що належать позивачу при звільненні, була здійснена відповідачем в день звільнення, що підтверджується зведеною відомістю сум для зарахування на рахунки від 11.08.2021р. №163.

Вважають, що, з урахуванням наведеного, при звільненні позивачки у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці (скорочення штату) відповідачем дотримано порядок та строки звільнення, передбачені законодавством, на підприємстві фактично запроваджені зміни до штатного розпису та скорочено адміністративну посаду, яку займала позивачка, яка була попереджена за дві місяці про майбутнє вивільнення та їй запропоновані наявні вакантні посади, зголи на переведення на які позивачка не надала.

З наведеним вище висновком суду відповідач не погоджується з огляду на те, що звільнення з підстав, зазначених у п.1 ст.40 КЗпП допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Окрім того, судом першої інстанції не було встановлено порушень з боку відповідача норм трудового законодавства, що регулюють вивільнення працівника, що свідчить про відсутність підстав незаконного звільнення позивачки.

Неправильне формулювання причини звільнення або формулювання причин звільнення, що не відповідає чинному законодавству, за відсутності факту незаконного звільнення, не тягне за собою поновлення працівника, оскільки, відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, суд зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю закону.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу позивач просить її відхилити у зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Наголошує на тому, що відповідач звільнив її з підстав, які не передбачені КЗпП України, зазначивши в оскаржуваному наказі щодо звільнення «у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та відмовою від переведення на іншу роботу», а тому суд першої інстанції справедливо визнав наказ незаконним та скасував його.

Наведене підтверджується листом Управління Держпраці у Полтавській області від 19.11.2021р., де зазначено, що такої підстави в п.1ст.40 КЗПП не міститься.

Вказує, що відповідачем не враховано, що вона пропрацювала на підприємстві понад п`ять років, тобто більше, аніж кожний з працівників, що за декілька місяців до її звільнення почали виконувати ту роботу, яку виконувала вона, при цьому відповідачу було відомо, що ці працівники мають меншу кваліфікацію та продуктивність праці, ніж вона, саме в тих питаннях, які вона вирішувала, але відповідач не бажав це врахувати.

Вважає, що мало місце упереджене ставлення до неї деяких співробітників колишнього роботодавця, що підтверджується відповідними доказами.

Суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як установлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, наказом АТ «Укргазвидобування» від 09.08.2016р.№215-к ОСОБА_1 призначено на посаду менеджера з координації та взаємодії між функціями управління модернізації та розвитку департаменту буріння з 09.08.2016р., зі строком випробування три місяці, з посадовим окладом згідно штатного розпису. На підставі наказу від 13.01.2017р. №7-к позивачку за її згодою було переведено з 13.01.2017р. на посаду менеджера з координації та взаємодії між функціями відділу аналітики та забезпечення проектів, з посадовим окладом згідно з штатним розкладом.

Наказом АТ «Укргазвидобування» від 19.05.2021 р. №219 «Про внесення змін до штатного розкладу» у зв`язку із змінами в організації праці, а також з метою підвищення ефективності та оперативності роботи, прийняття управлінських рішень, ліквідації дублювання функцій та оптимізації чисельності, на підставі службової записки директора з нафтових сервісів АТ «Укргазвидобування» ОСОБА_2 від 13.05.2021 р. №13.4/127-С виключено зі штатного розкладу посаду менеджера з координації та взаємодії між функціями відділу аналітики та забезпечення апарату управління АТ «Укргазвидобування» (п.1 наказу); затверджені зміни до штатного розкладу керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців апарату управління АТ «Укргазвидобування», що додаються ( п.2 цього наказу); департаменту з управління персоналом забезпечити, згідно зі змінами до штатного розкладу, вивільнення працівника, посада якого скорочується, у відповідності до чинного законодавства України.

Наказом АТ «Укргазвидобування» № 235-к від 09.08.2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади з 11 серпня 2021 р. у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та відмовою від переведення на іншу роботу (п.1 ст.40 КЗпП України).

Ухвалюючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позовних вимог місцевий суд виходив із того, що при звільненні позивача ОСОБА_1 з роботи за ч.1 ст.40 КЗпП України відповідачем був виданий наказ, в якому як підстава звільнення працівника з роботи було вказано «в зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та відмовою від переведення на іншу роботу», яка в ч.1 ст.40 КЗпП України як підстава на міститься.

При цьому суд виходив з процесуальної презумпції доведеності обставин, на які посилався позивач.

Проте, такий висновок місцевого суду не відповідає обставинам справи і нормам матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених, зокрема, у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно зі статтею 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (Постанова ВКЦ ВС від 07.09.2021р. по справі №306/2434/18).

Відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, суд зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю закону.

На підставі наказу АТ «Укргазвидобування» від 19.05.2021р. №219 «Про внесення змін до штатного розкладу» у зв`язку зі змінами в організації праці, який прийнятий уповноваженим органом в межах його компетенції, відбулися зміни в організації виробництва і праці (скорочення чисельності штату), внаслідок яких підлягала скороченню штатна посада, яку займала ОСОБА_1

11.06.2021р. ОСОБА_1 персонально була ознайомлена з попередженням про наступне звільнення за п.1 ст.40 КЗпП, оформлене листом від 11.06.2021р. №25.1-014-2039 та одночасно їй було запропоновано переведення на одну із вакантних посад, однак від переведення на запропоновані посади вона відмовилась, що підтверджується її особистим записом та вчиненими підписом на цьому листі. При цьому під час процедури вивільнення позивачці пропонувалися усі наявні вакантні посади на підприємстві, та, в подальшому листами додатково було запропоновано переведення на вакантні посади, які відповідали її освітньо-кваліфікаційному рівню, однак позивачка також відмовилась. Відтак, відповідач виконав обов`язок щодо працевлаштування позивачки в розумінні ч.3 ст.492 КЗпП України.

Позивач займала певну посаду -менеджера з координації та взаємодії між функціями відділу аналітики та забезпечення проектів, інших працівників, які б займали таку посаду або виконували таку ж роботу, що й позивачка, на підприємстві не залишилося. А відсутність інших працівників, які б займали таку посаду або виконували таку роботу не давало можливості порівняти з ними кваліфікацію позивача, у зв`язку з чим переважне право на залишення на роботі у цьому випадку не може бути реалізованим.

15.07.2021р. відповідач звернувся з поданням до первинної профспілкової організації «Укргазвидобування» щодо надання дозволу на розірвання трудового договору за п.1 ст.40 КЗпП України з позивачкою, та листом від 16.07.2021р. ППО «Укргазвидобування» повідомила, що ОСОБА_1 не є членом профспілки.

З наказом про звільнення від 09.08.2021р. №235-к позивачка була ознайомлена під розпис та 11.08.2021р. отримала трудову книжку, а виплата всіх сум, що належать позивачу при звільненні, була здійснена відповідачем в день звільнення, що підтверджується зведеною відомістю сум для зарахування на рахунки від 11.08.2021р. №163.

Зважаючи на вищевикладене, при звільненні позивачки у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці (скорочення штату) відповідачем дотримано порядок та строки звільнення, передбачені законодавством, на підприємстві фактично були запроваджені зміни до штатного розпису та скорочено адміністративну посаду, яку займала позивачка, яка була попереджена за дві місяці про майбутнє вивільнення та їй запропоновані наявні вакантні посади, зголи на переведення на які позивачка не надала.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції на предмет законності та обгрунтованості в межах доводів апеляційної скарги , суд апеляційної інстанції виходить з того, що, судом першої інстанції не було встановлено порушень з боку відповідача норм трудового законодавства, що регулюють вивільнення працівника, що свідчить про відсутність підстав незаконного звільнення позивачки.

Неправильне формулювання причини звільнення або формулювання причин звільнення, що не відповідає чинному законодавству, за відсутності факту незаконного звільнення, не тягне за собою поновлення працівника, оскільки, як зазначено вище, відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, суд зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю закону.

Доводи позивача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що відповідач звільнив її з підстав, які не передбачені КЗпП України, зазначивши в оскаржуваному наказі щодо звільнення «у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та відмовою від переведення на іншу роботу» колегія суддів вважає неогрунтованими, оскільки неправильне формулювання причини звільнення або формулювання причин звільнення, що не відповідає чинному законодавству, за відсутності факту незаконного звільнення, не тягне за собою поновлення працівника.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що вона пропрацювала на підприємстві понад п`ять років, тобто більше, аніж кожний з працівників, що за декілька місяців до її звільнення почали виконувати ту роботу, яку виконувала вона, при цьому відповідачу було відомо, що ці працівники мають меншу кваліфікацію та продуктивність праці, ніж вона, саме в тих питаннях, які вона вирішувала, але відповідач не бажав це врахувати. Колегія суду відхиляє такі твердження позивача, з огляду на наступне.

На підставі наказу відповідача від 19.05.2021р. №219 «Про внесення змін до штатного розкладу» у зв`язку зі змінами в організації праці, який прийнятий уповноваженим органом в межах його компетенції, відбулися зміни в організації виробництва і праці (скорочення чисельності штату), внаслідок яких підлягала скороченню штатна посада, яку займала позивачка.Відсутність на підприємстві відповідача інших працівників, які б займали таку посаду або виконували таку роботу, не дає можливості порівняти з ними кваліфікацію позивача, у зв`язку з чим переважне право на залишення на роботі у цьому випадку не може бути реалізованим.

Однак, під час процедури вивільнення позивачці пропонувалися усі наявні вакантні посади на підприємстві, та, в подальшому, позивачем листами додатково було запропоновано переведення на вакантні посади, які відповідали її освітньо-кваліфікаційному рівню, однак позивачка відмовилась (а.с.111, 116,120,130,127). Відтак, відповідач виконав обов`язок щодо працевлаштування позивачки в розумінні ч.3 ст.492 КЗпП України.

Колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги в цій частині та приймає їх до уваги.

При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури (Постанова ВСУ від 27.05.2021 року, справа №201/6689/19).

Відповідно до статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Згідно з позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 січня 2018 року у справі №519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі №696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі №297/868/18 (провадження №61-393св19), від 28 квітня 2021 року у справі №373/2133/17 (провадження № 61-8393св20), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Доводи позивача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що мало місце упереджене ставлення до неї деяких співробітників колишнього роботодавця, що підтверджується відповідними доказами, колегія суддів оцінює критично за недоведеності такого твердження.

Відповідно до статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивачки, поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є таким, що не відповідає нормам п.1 ч.1 ст.40, ч.3 ст.235 КЗпП України.

Враховуючи наведене рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог, з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог.

У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника відповідача адвоката Шляхетського Андрія Леонідовича, - задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2021 року в частині задоволених позовних вимог та розподілу судових витрат, - скасувати.

Ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення місцевого суду залишити без змін.

Змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 в наказі АТ «Укргазвидобування» від 09.08.2021 року №235-к, виключивши з нього формулювання «та відмовою від переведення на іншу роботу», вказавши причину звільнення «у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ: Т.О. Кривчун

СУДДІ: Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак