Постанова

Іменем України

21 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 463/6540/20

провадження № 61-2146св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Яремка В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: Четверта львівська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 19 березня 2021 року у складі судді Пилип`яка П. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В., Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом, надалі уточненим, до Четвертої львівської державної нотаріальної контора, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про скасування постанови нотаріуса, визнання права власності та підтвердження відсутності підстав для набуття права власності.

На обґрунтування позову посилалися на таке.

Постановою нотаріуса Четвертої львівської державної нотаріальної контори Ярошенко Ж. С. від 21 лютого 2020 року відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, по 1/2 частини кожній із них, на приватний житловий будинок з господарськими спорудами, збудований у 1928 році, що знаходиться на АДРЕСА_1 , який їхня мати ОСОБА_7 успадкувала від своєї матері ОСОБА_8 , яка, у свою чергу, набула його до шлюбу з другим чоловіком ОСОБА_9 , що підтверджується погосподарською книгою за 1958, 1959, 1960 роки та рішенням Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області про зміну адресної нумерації.

Записи в пoгосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності, а тому твердження нотаріуса про те, що погосподарська книга не є правовстановлюючим документом, а лише підтверджує право користування та проживання у будинку, є безпідставним і незаконним.

Крім того, з 01 січня 2016 року видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке вимагала нотаріус, органами місцевого самоврядування не здійснюється, і з цих підстав постанова нотаріуса також є незаконною.

ОСОБА_9 на підставах, передбачених законом, не набув права власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 , оскільки на момент прийняття виконкомом Підгайчиківської сільської ради рішення від 28 жовтня 2003 року № 58 «Про оформлення права власності на житловий будинок ОСОБА_9 » у останнього не було в наявності документів, передбачених Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно, інших речових прав, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року (далі - Тимчасове положення), на яке посилався виконком. Спірний будинок не був новозбудованим чи реконструйованим, а тому Тимчасове положення не могло бути застосоване у цьому випадку. Як наслідок, відсутні підстави для набуття права власності на спірний будинок у ОСОБА_10 , яка успадкувала його після смерті ОСОБА_9 , та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які успадкували вказаний будинок після смерті ОСОБА_10 .

З урахуванням наведеного просили скасувати постанову державного нотаріуса Четвертої львівської державної нотаріальної контори Ярошенко Ж. С. від 21 лютого 2020 року про відмову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, по 1/2 частини кожній із них, на приватний житловий будинок, що знаходиться на АДРЕСА_1 ; підтвердити право власності ОСОБА_8 на приватний житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1 , та, відповідно, підтвердити відсутність у її чоловіка ОСОБА_9 підстав для набуття ним права власності на цей будинок і, як наслідок, підтвердити відсутність у його спадкоємиці ОСОБА_10 та у спадкоємців останньої - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - підстав для набуття ними права власності на приватний житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 19 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що враховуючи преюдиційні обставини, встановлені рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 28 травня 2013 року у справі № 1310/1784/2012 та постановою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 445/2464/14-ц, про те, що ОСОБА_9 на праві власності належав житловий будинок з дворовими спорудами , що знаходиться на АДРЕСА_2 , та підстав для визнання недійсними свідоцтв від 12 травня 2008 року про право на спадщину, які були видані ОСОБА_10 (щодо прав на будинок), свідоцтв про право на спадщину (щодо прав на будинок), які були видані П`ятою львівською державною нотаріальною конторою 15 липня 2011 року ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого ОСОБА_9 25 листопада 2003 року Виконавчим комітетом Підгайчиківської сільської ради, не встановлено, позовні вимоги про підтвердження права власності ОСОБА_8 на приватний житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1 , підтвердження відсутності у ОСОБА_9 підстав для набуття ним права власності на приватний житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1 ; підтвердження відсутності у ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підстав для набуття ними права власності на приватний житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1 , є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Не підлягають задоволенню вимоги про підтвердження права власності ОСОБА_8 на спірний будинок, оскільки ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому вона не може мати цивільних прав та обов`язків.

Також не підлягають задоволенню вимоги про скасування постанови державного нотаріуса Четвертої львівської державної нотаріальної контори Ярошенко Ж. С. від 21 лютого 2020 року про відмову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частини спірного житлового будинку, оскільки погосподарська книга не є правовстановлюючим документом, а тому постанова Четвертої львівської державної нотаріальної контори від 21 лютого 2020 року є правомірною і скасуванню не підлягає.

Постановою Львівського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року рішення Золочівського районного суду Львівської області від 19 березня 2021 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про встановлення рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 28 травня 2013 року у справі № 1310/1784/2012 факту належності спірного житлового будинку на праві власності ОСОБА_12 , а не його покійній дружині ОСОБА_8 , дочкою якої від першого шлюбу була дружина апелянта ОСОБА_3 - ОСОБА_13 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , дітьми яких є позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки відповідно до статті 82 ЦПК України це рішення суду має преюдиційне значення для вирішення цієї справи, а тому правильним є висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог позивачів у повному обсязі, в тому числі й у задоволенні позовної вимоги про скасування постанови державного нотаріуса Четвертої львівської державної нотаріальної контори Ярошенко Ж. С. від 21 лютого 2020 року про відмову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, по 1/2 частини кожній із них, на спірний житловий будинок, дійшовши законного та обґрунтованого висновку про законність вчиненої нотаріусом нотаріальної дії.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У лютому 2022 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування касаційної скарги посилається на те, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що було два різні будинки: старий і нереконструйований будинок 1928 року, який належав ОСОБА_8 , і новозбудований чи реконструйований будинок 25 листопада 2003 року, який належав ОСОБА_9 , ці будинки були неправильно зареєстровані за однією і тією ж адресою: АДРЕСА_2 , а 30 липня 2019 року юридична адреса будинку ОСОБА_8 змінена на АДРЕСА_1 .

Водночас суди помилково припустили, що це один будинок, який за рішенням виконкому Підгайчиківської сільської ради від 28 жовтня 2003 року № 58 після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , перейшов до ОСОБА_9 25 листопада 2003 року, а також помилково зазначили, що окремі заповіти ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є нібито спільним заповітом подружжя.

Проте у ЦК Української РСР була відсутня норма, яка б передбачала спільний заповіт подружжя.

Суди не врахували, що позовні вимоги не стосуються будинку, що належав ОСОБА_9 , як це встановлено рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 28 травня 2013 року у справі № 1310/1784/2012, а предметом позову є вимоги, які стосуються будинку, що належав ОСОБА_8 , на який вона за свого життя свідоцтво про право власності не отримала, а з 01 січня 2016 року такі свідоцтва вже не видаються, як того вимагав нотаріус.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди не врахували наявності заповіту ОСОБА_8 , яким вона заповіла спірний будинок своїм дочкам: ОСОБА_13 та ОСОБА_10 порівно та який повністю успадкувала ОСОБА_13 .

Суди зробили помилковий висновок про те, що будинок ОСОБА_8 після її смерті перейшов до ОСОБА_9 як такого, що її пережив.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що аналогічний спір вже було вирішено у справах № 1310/1784/2012 та № 445/2464/14.

У зазначених справах не встановлено, що ОСОБА_8 за своє життя спірний будинок відчужила ОСОБА_9 , оскільки ОСОБА_9 набув 25 листопада 2003 року інший новозбудований чи реконструйований будинок поза шлюбом з ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і за свого життя не відчужувала належний їй будинок.

Водночас суд у справі № 1310/1784/2012 встановив, що саме ОСОБА_13 вступила в управління і володіння спадковим майном ОСОБА_8 , відповідно до статті 549 ЦК Української РСР, проте суди першої та апеляційної інстанції зазначеного не взяли до уваги.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на відсутність висновків Верховного Суду щодо питання застосування статті 524 ЦК Української РСР, неврахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, недослідження доказів та врахування недопустимих доказів .

У травні 2022 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

У травні 2022 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ОСОБА_4 , ОСОБА_5 просять касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

На обґрунтування відзиву посилаються на те, що спір щодо належності будинку на АДРЕСА_3 з господарськими спорудами уже розглядався між сторонами у справі № 1310/2784/2012 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину та у справі № 445/2464/14 за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства Львівської обласної ради «Золочівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» (далі - Золочівське МБТІ), Золочівської державної нотаріальної контори Львівської області, П`ятої львівської державної нотаріальної контори, Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області (далі - Підгайчиківська сільська рада), ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визнання недійсними рішень сільської ради, свідоцтва про право власності, витягів з Реєстру прав власності на нерухоме майно, визнання свідоцтв про право на спадщину за законом та за заповітом такими, що втратили чинність, зобов`язання вчинити дії.

У справі № 1310/1784/2012 суди встановили, що ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , склав 05 лютого 1998 року заповіт на все належне йому майно на користь рідної доньки ОСОБА_14 та доньки дружини від першого шлюбу ОСОБА_13 .

На день смерті заповідачу належало таке майно - житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_2 .

Після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадщину прийняла лише ОСОБА_10 , яка була жива на час відкриття спадщини.

ОСОБА_9 , який склав заповіт на користь ОСОБА_13 , не був її рідним батьком, а тому чоловік померлої ОСОБА_13 не може бути спадкоємцем за правом представлення, як і спадкувати за заповітом ОСОБА_9 , який було вчинено на користь ОСОБА_13 , яка померла до дня відкриття спадщини.

У справі № 445/2464/14 Верховний Суд зазначав, що немає підстав для визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , видане ОСОБА_9 25 листопада 2003 року Виконавчим комітетом Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області.

Посилання ОСОБА_3 на те, що існувало два різні будинки, зареєстровані за однією адресою, не відповідає дійсності.

З урахуванням наведеного суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2022 рокувідкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.

Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2022 року справу призначено до розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзивів на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Захист порушеного права особи має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) зазначено, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) зроблено висновок, що «обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має бути ефективним, тобто призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Закріплене у статті 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може призвести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб. Втім, нотаріальна дія з видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів є одномоментною та не має самостійного значення, оскільки завершується виданням свідоцтва. Тому оскарження нотаріальної дії з його видачі не дозволить ефективно захистити та відновити права позивача».

Отже, вимоги ОСОБА_3 про скасування постанови державного нотаріуса Четвертої львівської державної нотаріальної контори Ярошенко Ж. С. від 21 лютого 2020 року про відмову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, по 1/2 частини кожній із них, на спірний будинок, підтвердити право власності ОСОБА_8 на спірний будинок та підтвердити відсутність у ОСОБА_9 підстав для набуття ним права власності на спірний будинок є неефективним способом захисту.

Відповідно до позовним вимог позивач вважає, що частина спірного будинку належить йому на праві власності в порядку спадкування, проте спірний будинок зареєстрований за відповідачами, що порушує його права та інтереси.

У постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі

№ 6-140цс14 зроблено висновок, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

За таких обставин у справі, що переглядається, ефективним способом захисту права є віндикаційний позов до осіб, за якими зареєстровано право власності на спірний житловий будинок, а не позов про скасування постанови державного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, по 1/2 частки на спірний будинок, підтвердження права власності ОСОБА_8 на спірний будинок та підтвердження відсутності у ОСОБА_9 підстав для набуття ним права власності на спірний будинок.

Водночас, відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спори про право власності на спірний житловий будинок вже розглядалися судами у справах: № 1310/1784/2012 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину; №445/2464/14-ц за позовом ОСОБА_3 до Золочівського МБТІ, Золочівської державної нотаріальної контори Львівської області, П`ятої львівської державної нотаріальної контори, Підгайчиківської сільської ради, ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визнання недійсними рішень сільської ради, свідоцтва про право власності, витягів з Реєстру прав власності на нерухоме майно, визнання свідоцтв про право на спадщину за законом та за заповітом такими, що втратили чинність, зобов`язання вчинити дії, - судові рішення в яких набрали законної сили.

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 28 травня 2013 року у справі № 1310/1784/2012, на яке посилався й Верховний Суд у справі № 445/2464/14-ц, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 , встановлено той факт, що власником спірного житлового будинку був ОСОБА_9 - чоловік ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , переживши свою дружину, а його ( ОСОБА_9 ) спадкоємицею, яка успадкувала увесь будинок, була його дочка ОСОБА_10 , оскільки дочка ОСОБА_8 від першого шлюбу - ОСОБА_7 , на яку разом із ОСОБА_10 складено заповіт ОСОБА_12 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , ще до відкриття спадщини після смерті ОСОБА_12 , тому положення статті 1266 ЦК України щодо спадкування спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_9 , спадкоємцями ОСОБА_7 за правом представлення застосовані бути не можуть, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є онуками спадкодавця.

З урахуванням зазначеного, суди першої та апеляційної інстанцій, на підставі статті 82 ЦПК України, дійшли висновку про встановлення рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 28 травня 2013 року у справі № 1310/1784/2012 факту належності спірного житлового будинку на праві власності ОСОБА_12 , а не його покійній дружині ОСОБА_8 , дочкою якої від першого шлюбу була дружина апелянта ОСОБА_3 - ОСОБА_13 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , дітьми яких є позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та відмовили у задоволенні позову.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

У справі № 1310/1784/2012 суди встановили належність спірного житлового будинку на праві власності ОСОБА_12 , а у справі, що переглядається, позивач оскаржує правомірність набуття ОСОБА_12 та його спадкоємцями права власності на спірний будинок, тому вказані обставини не є преюдиційними.

Тому суди першої та апеляційної інстанцій помилково, як на одну з підстав відмови у позові, посилались на преюдиційність обставин, встановлених рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 28 травня 2013 року у справі № 1310/1784/2012, та не врахували, що заявлені позивачем вимоги не призведуть до ефективного способу захисту порушених прав, що є основною та достатньою підставою для відмови у позові у цій справі.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають зміні у мотивувальних частинах, з урахуванням висновків, викладених у цій постанові.

Оскільки позивач обрав неефективний спосіб захисту порушеного права, то немає необхідності в аналізі доводів касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 524 ЦК Української РСР, неврахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, недослідження доказів та врахування недопустимих доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

З урахуванням наведених вище мотивів, Верховний Суд вважає за необхідне рішення Золочівського районного суду Львівської області від 19 березня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року змінити у мотивувальних частинах, виклавши їх у редакції цієї постанови.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за результатами касаційного перегляду вимоги заявника по суті не задовольняються, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 19 березня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року змінити у мотивувальних частинах, виклавши їх редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик