ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1418/22Головуючий по 1 інстанції
Справа № 711/6462/20 Категорія: 301030200 Скляренко В.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

За участі секретаря Попова М.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ПрАТ «Черкаський шовковий комбінат»;

третя особи - Черкаська міська рада;

особа, яка подає апеляційну скаргу відповідач ПрАТ «Черкаський шовковий комбінат»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відео конференції апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Черкаський шовковий комбінат» на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 вересня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Скляренка В.М. у приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси 01.09.2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Черкаський шовковий комбінат» про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , -

в с т а н о в и в :

14.09.2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «Черкаський шовковий комбінат» (надалі за текстом також ПрАТ «ЧШК») про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказує, що 23.05.1995 року йому був виданий ордер № 34 на вселення до кімнати АДРЕСА_1 . В ордері вказано, що він виданий на заселення позивача та членів його сім`ї : дружини і доньки. Позивач також зазначив, що його донька повнолітня, а шлюб з дружиною він розірвав.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.11.2013 року визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням доньку, дружину позивача та її сина від попереднього шлюбу.

Згідно з довідкою № 96 від 04.07.2017 року за адресою АДРЕСА_2 зареєстрований лише позивач ОСОБА_1 , який проживає один.

Позивач посилається у позові, що в ордері житлова площа на заселення іменувалася кімнатою, проте будинок, в якому він отримав житло, був побудований, як багатоквартирний з окремими, ізольованими квартирами, тому сама квартира, в якій він проживає, є окремим житловим приміщенням, складається із окремої житлової кімнати, коридору, кухні та ванної кімнати.

В даній квартирі він проживає з 1995 року та відкрито, безперервно володіє квартирою, і утримує її в належному стані, сплачує комунальні платежі, проводить поточні ремонти.

Позивач вказує, що він, як і інші мешканці будинку, виявив бажання реалізувати своє право на безоплатне отримання у власність займаної ним квартири. Тому, бажаючи реалізувати своє право на приватизацію, позивач ОСОБА_1 почав збирати документи та інформацію, декілька разів звертався до відповідача ПрАТ «Черкаський шовковий комбінат» та Черкаської міської ради з даного питання.

Так, ОСОБА_1 стало відомо про те, що ПрАТ «Черкаський шовковий комбінат» є власником цілісного майнового комплексу, до складу якого було включено будинок АДРЕСА_3 згідно договору купівлі-продажу від 23.12.1993 року, укладеного між орендним колективом ПрАТ «Черкаський шовковий комбінат» та Фондом державного майна України.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 1999 року договір купівлі-продажу від 23.12.1993 року визнано недійсним в частині придбання жилого будинку АДРЕСА_3 .

Ухвалою судової колегії в цивільних справах Черкаського обласного суду від 14.04.1999 року вказане рішення залишено без змін. Резолютивну частину вказаного рішення доповнено реченням наступного змісту: «Зобов`язати ЗАТ «Черкаський шовковий комбінат» передати будинок АДРЕСА_3 ».

Разом з тим, позивач посилається, що вказані рішення суду не виконані, що негативно впливає на реалізацію ним свого законного права власності, адже з відповідей, отриманих на його заяви, вбачається, що ні ПрАТ «Черкаський шовковий комбінат», ні Черкаська міська рада не мають правових підстав та повноважень для передачі йому у власність квартири.

За таких обставин, позивач ОСОБА_1 , посилаючись на практику ЄСПЛ, позитивні зобов`язання держави, порушення його права власності згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в якій він проживає з 1995 року.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПрАТ «Черкаський шовковий комбінат» оскаржило рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказується, що суд першої інстанції прийшов висновку, що рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 1999 року та ухвала судової колегії в цивільних справах Черкаського обласного суду від 14 квітня 1999 року не виконані. Однак, суд не встановив дійсні обставини виконання вказаних судових рішень, не дослідив обставини бездіяльності, якщо такі є або були. Тому скаржник вважає, що позивач невірно визначив відповідача у цій справі, оскільки приватизація житла не здійснюється з приватної власності, а стверджуючи протилежне, відповідачем у справі про приватизацію мав бути орган державної влади.

Скаржник наголошує на тому, що ПрАТ «Черкаський шовковий комбінат» жодним чином не порушує права позивача ОСОБА_1 на приватизацію квартири. Передача гуртожитку, в якому знаходиться квартира, яку прагне приватизувати позивач, має відбуватись у порядку, встановленому Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Скаржник цьому не перешкоджає жодним чином, тому, обраний позивачем спосіб захисту є передчасним, та не відповідає змісту правовідносин, що склались при реалізації позивачем права на приватизацію, та встановленого законом порядку на приватизацію та передачу гуртожитків у комунальну власність.

В апеляційній скарзі звертається увагу на те, що в ході приватизації цілісного майнового комплексу орендного підприємства «Черкаський шовковий комбінат» на оплатній основі до статутного капіталу ПрАТ «Черкаський шовковий комбінат» увійшов гуртожиток по АДРЕСА_3 . Вилучення майна зі статутного капіталу скаржника не може відбуватись на безоплатній основі. З урахуванням рішення Конституційного Суду України у справі № 3-181/2020(440/20) Черкаською міською радою не затверджено відповідної програми приватизації гуртожитків, яка має бути включена до державної програми за рішенням Кабінету Міністрів України. Тому, відсутні правові підстави вважати неправомірними дії скаржника щодо передачі гуртожитку по АДРЕСА_3 від ПрАТ «Черкаський шовковий комбінат» до комунальної власності. Скаржник жодним чином не порушує права позивача.

Враховуючи наведене в апеляційній скарзі, ПрАТ «Черкаський шовковий комбінат» просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 вересня 2022 року та відмовити позивачу у задоволені позову.

14 жовтня 2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В обґрунтування відзиву зазначається, що поведінка відповідача у справі є недобросовісною та суперечливою, оскільки у заяві від 04.08.2022 року представник відповідача адвокат Білий М.М. проти задоволення позову не заперечував. Однак, 18.08.2022 року до суду надійшли письмові пояснення голови правління ПрАТ «Черкаський шовковий комбінат» Мицика Н.П., в яких останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

У відзиві звертається увагу на те, що питання щодо правомірності або неправомірності набуття у власність відповідачем будинку АДРЕСА_3 не потребує доведення, оскільки зазначені обставини встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили, а саме: рішенням Придніпровського районного суду від 22.02.1999 року та ухвалою судової колегії в цивільних справах Черкаського обласного суду від 14.04.1999 року, відповідно до яких визнано недійсним договір-купівлі продажу, укладений між організацією орендарів орендної фірми «Черкаський шовковий комбінат» та Фондом державного майна в частині продажу та покупки будинку АДРЕСА_3 .

Крім того, застосування законодавства стосовно прав мешканців гуртожитків не підлягає застосуванню до даних правовідносин, оскільки позивач проживає в окремій квартирі у житловому будинку готельного типу.

Позивач вважає, що такий обраний спосіб захисту права, як «визнання права» (права власності в даному випадку) не є передчасним, оскільки цим способом захисту права уже скористався не один мешканець будинку АДРЕСА_3 . Застосування до нього інших механізмів захисту його права буде проявом дискримінації.

Враховуючи наведе у відзиві, позивач ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін.

Сторони повідомлені належним чином про дату, час місце розгляду справи.

В судове засідання апеляційного суду з?явились представники сторін. Представник відповідача приймає участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, які з?явились для дачі пояснень суду , вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Ухвалюючи рішення, та задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутня можливість реалізувати своє право на мирне володіння майном, у зв`язку з невиконанням судових рішень, що набрали законної сили, та зобов`язань відповідача передати будинок АДРЕСА_3 територіальній громаді, в особі органу місцевого самоврядування. Відтак, право позивача в розумінні положень Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є порушеним та підлягає захисту.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 23.05.1995 року позивач ОСОБА_1 отримав ордер № 34 на вселення у кімнату АДРЕСА_1 .

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.02.1999 року та ухвалою судової колегії в цивільних справах Черкаського обласного суду від 14.04.1999 року було встановлено, що рішенням виконавчого комітету Придніпровської районної ради депутатів трудящих м. Черкаси від 29.12.1975 року було затверджено Акт державної комісії на прийняття в експлуатацію житлового будинку готельного типу на 120 квартир по АДРЕСА_3 , а також дозволено ввести будинок в експлуатацію і зобов`язано адміністрацію ЧШК заселити житловий будинок готельного типу згідно «Положення про порядок надання житлової площі в УРСР». Вказане також підтверджується рішенням виконавчого комітету Придніпровської районної ради депутатів трудящих м. Черкаси від 29.12.1975 року № 486 «Про затвердження акту державної комісії на прийняття в експлуатацію і передачу на баланс комбінату шовкових тканин житлового будинку готельного типу на 120 квартир по АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що адміністрація Черкаського шовкового комбінату видала ордери на заняття квартир працівниками комбінату. Відповідний ордер № 34 на заселення кімнати АДРЕСА_1 був виданий 23.05.1995 року позивачу ОСОБА_1 на склад сім`ї: ОСОБА_2 , (дружина) та ОСОБА_3 (дочка).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.11.2013 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 (а. с. 10, 11).

Згідно довідки № 96 від 04.07.2017 року, ОСОБА_1 зареєстрований один за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки ДП РЕУ «ЧШК» ЗАТ «Черкаський шовковий комбінат» за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрований лише один відповідач ОСОБА_1 .

29.11.1993 року між Фондом державного майна, як продавцем, та організацією орендарів орендної фірми «Черкаський шовковий комбінат», як покупцем, був укладений Договір купівлі-продажу, посвідчений нотаріусом Першої Черкаської державної міської нотаріальної контори 29.11.1993 року за реєстраційним № 3-5951.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.03.1999 року визнано недійсним Договір купівлі-продажу, укладений між організацією орендарів орендної фірми «Черкаський шовковий комбінат» та Фондом державного майна, посвідчений нотаріусом Першої Черкаської державної міської нотаріальної контори 29.11.1993 року в частині продажу та покупки житлового будинку АДРЕСА_3 .

Ухвалою Черкаського обласного суду від 14.04.1999 року рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.03.1999 року залишене без змін. Разом з тим, дане рішення доповнено реченням, яким зобов`язано ЗАТ «Черкаський шовковий комбінат» передати будинок АДРЕСА_3 .

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Вжиття сторонами Конвенції заходів спрямованих на реалізацію та дотримання прав є позитивними зобов`язаннями держави-учасниці.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), у рішенні від 18.06.2002 року у справі «Онер`їлдіз проти Туреччини», наголошував, що справжнє, ефективне здійснення права, що охороняється цією нормою, не залежить від одного обов`язку держави не втручатися і може вимагати забезпечення позитивних заходів щодо захисту, особливо, якщо існує позитивний зв`язок між заходами, здійснення яких заявник вправі очікувати від державних органів, і ефективним користуванням його майном.

Із аналізу рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.03.1999 року та ухвали судової колегії в цивільних справах Черкаського обласного суду від 14.04.1999 року вбачається, що підставою для скасування Договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_3 стало те, що вказаний житловий будинок безпідставно був включений до списку майна, що приватизувалося організацією орендарів орендної фірми «Черкаський шовковий комбінат».

Згідно листа виконавчого комітету Черкаської міської ради від 03.09.2019 року за № 8432-2, за даними управління власністю Черкаської міської ради, об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 не перебуває у власності територіальної громади міста Черкаси.

Відповідно з архівними даними Черкаського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації вказаний будинок АДРЕСА_3 знаходиться у повному господарському віданні недержавного підприємства ПрАТ «ЧШК», згідно з рішенням Черкаського міськвиконкому № 4 від 10.01.1971 року, і, оскільки, станом на 30.08.2019 року даний будинок є відомчим житловим фондом, то оформити право власності на житло, яке займає позивач, шляхом його приватизації за допомогою органу приватизації державного житлового фонду Черкаської міської ради, неможливо.

Крім того, як вбачається з листа від 02.09.2019 року № 650, а також письмових пояснень від 17.08.2022 року, за підписом голови правління ПрАТ «ЧШК» Мицик Н.П., що ПрАТ «Черкаський шовковий комбінат» є власником цілісного майнового комплексу, до складу якого включено гуртожиток по АДРЕСА_3 . Вказаний гуртожиток перебуває у приватній власності та знаходиться на балансі ПрАТ «ЧШК». Відповідно до рішення Придніпровської районної ради депутатів трудящих № 486 від 29.12.1975 року, будинок має статус (відноситься) до житлового будинку готельного типу.

Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 22.02.1999 року та ухвала судової колегії в цивільних справах Черкаського обласного суду від 14.04.1999 року не виконані.

Загальні засади набуття права власності визначені ст. 328 ЦК України, якою закріплено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Положенням статті 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд першої інстанції правильно окремо звернув увагу на те, що, звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 вказував, що мав розумні очікування щодо реалізації, передбаченого Основним законом та Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» права на безоплатне отримання житла у власність, а тому, декілька років намагався реалізувати своє майнове право, однак цього зробити не зміг.

У постанові Верховного Суду від 07.10.2020 року у справі № 450/2286/16-ц зазначено, що добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа, пов`язана своїм рішенням, і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Матеріали справи містять заяву від 04.08.2022 року представника відповідача адвоката Білого М.М., у якій зазначено, що відповідач не заперечує проти задоволення позову.

Згідно пояснень відповідача від 18.08.2022 року, які надійшли до суду за підписом голови правління ПрАТ «ЧШК» Мицика Н.П., останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог, та саме за його підписом подана апеляційна скарга відповідача.

Такі дії відповідача апеляційний суд розцінює, як суперечливі.

Колегія суддів апеляційного суду також приймає до уваги те, що матеріали справи містять рішення правління ПрАТ «ЧШК» (протокол № 8 від 21.07.2021 року), згідно якого в межах, передбачених загальними зборами акціонерів ПрАТ «ЧШК» повноважень, вирішено надати дозвіл на приватизацію квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 . Однак, як вже було зазначено вище, у зв`язку з невиконанням судових рішень, що набрали законної сили, з незалежних від позивача причин, відсутній правовий механізм реалізації його конституційного права на приватизацію займаного житла, а тому таке право є порушеним та підлягає захисту судом.

Приймаючи до уваги вказане вище, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що згідно вказаних обставин у позивача відсутня можливість реалізувати своє право на мирне володіння майном, у зв`язку з невиконанням судових рішень, що набрали законної сили та зобов`язують відповідача передати будинок АДРЕСА_3 територіальній громаді, в особі органу місцевого самоврядування. Відтак, право позивача в розумінні положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколу Першого до неї є порушеним та підлягає захисту судом.

Відхиляючи доводи скаржника щодо того, що обраний позивачем спосіб захисту є передчасним та не відповідає змісту правовідносин із приватизації, колегія суддів апеляційного суду вважає, що з незалежних від позивача причин, на момент звернення до суду із даним позовом, відсутній правовий механізм реалізації його конституційного права на приватизацію займаного житла в позасудовому порядку, в якому він проживає з 1995 року. Такі обставини в розумінні норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколу Першого до неї порушують права власності позивача, тобто «законні/легітимні очікування» на отримання житла у власність.

В цілому, доводи апеляційної скарги колегією суддів апеляційного суду оцінюються критично, оскільки є безпідставними та необґрунтованими, і не містять жодних доказів та посилань щодо порушення норм процесуального права судом першої інстанції під час розгляду позовної заяви, неправильного застосування норм матеріального права, оскільки такі скаржниками не наведені у скарзі, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного рішення суду першої інстанції, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (п. п. 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з вище викладеного, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та не підлягає скасуванню, оскільки ухвалене з дотриманням норм процесуального законодавства, правильним застосовуванням норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити - без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати слід залишити за особою, яка подавала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Черкаський шовковий комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 05.12. 2022 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Б.Б. Вініченко

О.М. Новіков