Справа № 131/893/19
Провадження № 22-ц/801/11/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олексієнко О. Ю.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 рокуСправа № 131/893/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Медвецького С.К., Рибчинського В.П.,

з участю секретаря судового засідання: Литвина С. С.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Жорнище»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Жорнище" на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 07 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Олексієнка О.Ю., в залі суду,

встановив:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства "Жорнище" про розірвання договору оренди землі.

Позовна заява обґрунтована тим, що 23 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Жорнище» було укладено договір оренди №2 належної йому земельної ділянки, площею 0,8907 га, кадастровий номер 030000191, яка розташована на території Жорницької сільської ради. Договір укладено терміном на 20 років.

Відповідно до п. 10 даного договору нарахування орендної плати мало здійснюватися з урахуванням індексації. Після підписання договору оренди відбувався постійний і значний ріст тарифів, а орендна плата, у зв`язку із вказаним ростом, всупереч п. 13 договору, орендарем не піднімалася. Крім того, відповідно до офіційних даних Державної Служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель вже в наступний рік після підписання договору оренди збільшився на коефіцієнт 1,249, тому починаючи з 2014 року орендар повинен був виплачувати збільшену орендну плату на величину цього коефіцієнта. Проте, всі вищевказані умови договору оренди на протязі 6 років систематично не виконуються орендарем, що в свою чергу, призводить до порушення прав позивача як орендодавця.

Вищевикладене стало підставою для звернення в суд з даним позовом, у якому ОСОБА_1 просив достроково розірвати договір оренди землі №2 від 23 квітня 2013 року, укладений між ним та Публічним акціонерним товариством «Жорнище» щодо оренди земельної ділянки, площею 0,8907 га, кадастровий номер 030000191, яка знаходиться на території Жорницької сільської ради Іллінецького району Вінницької області.

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 07 травня 2021 року позовну заяву задоволено.

Розірвано достроково договір оренди землі №2 від 23 квітня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Жорнище» щодо оренди земельної ділянки, площею 0,8907 га, кадастровий номер 05212824/0003/0000191, яка знаходиться на території Жорницької сільської ради Іллінецького району Вінницької області.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції свій висновок обґрунтував тим, що невиконання відповідачем обов`язку по сплаті орендної плати за земельну ділянку з урахуванням її індексації є порушенням істотних умов договору, які містять системний характер, що тягне за собою розірвання договору оренди.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ПАТ "Жорнище" подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції безпідставно здійснено розгляд справи у відсутність представника відповідача, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Позовна заява подана без урахування додаткової угоди, що свідчить про відсутність спору взагалі. Також оскільки позивачем не заявлена вимога про повернення земельної ділянки, то у справі не порушується питання про застосування наслідків розірвання правочину, а тому заявлений позов не є негаторним.

Разом з тим, судом першої інстанції неправильно зазначено кадастровий номер земельної ділянки.

Також скаржник в апеляційній скарзі посилається на упередженість судді суду першої інстанції, оскільки в його провадженні перебувало 14 цивільних справ про розірвання договорів оренди земельних ділянок, стороною у яких виступало ПАТ «Жорнище».

Крім того, в апеляційній скарзі йдеться про відсутність у чинному законодавстві норми, яка б передбачала автоматичну зміну розміру орендної плати з урахуванням щорічної індексації нормативної грошової оцінки землі. Скаржник вважає, що додатково індексувати натуральну оплату не потрібно, інакше орендар не зможе фактично розрахуватися із орендодавцем.

Позивачем не надавались жодні допустимі докази невиконання умов договору, зокрема заяви чи звернення з вимогою про сплату оренди, відмова у виплаті орендної плати, тощо.

ПАТ «Жорнище» не допускало істотного порушення умов договору, а отже правові підстави для розірвання договору оренди відсутні.

Також, скаржником зазначено про пропуск позивачем строків позовної давності.

Представником позивача надіслано на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано про безпідставність скарги та обгрунтованість рішення суду першої інстанції. Також, у відзиві просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 3 000 грн.

У судове засідання представник відповідача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак, 19.12.2022 адвокатом Гончарем О.І. надіслано на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутність представника ПАТ «Жорнище», у якій також зазначив, що апеляційну скаргу підтримує в повному обсязі.

Позивач та його представник у судове засідання також не з`явилися, при цьому 09.12.2022 адвокатом Якименком О.О. надіслано на адресу суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, у якій він також вказав, що просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 23 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Жорнище» було підписано договір оренди №2 щодо оренди земельної ділянки, площею 0,8907 га, кадастровий номер 030000191, яка знаходиться на території Жорницької сільської ради Іллінецького району Вінницької області (а.с. 7-8).

На підставі акту приймання-передачі земельної ділянки в оренду, що є додатком до договору оренди землі, ОСОБА_1 передав ПАТ «Жорнище» у строкове платне користування належну йому на праві власності земельну ділянку, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно з п. 9, 10, 11 договору оренди землі №2 від 23 квітня 2013 року сторони обумовили, що розмір орендної плати у рік становить 643,77 грн, що складає 4 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (16 094,40 грн). Обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням її індексації. Орендна плата вноситься у строк до 15 грудня поточного року.

Відповідно до п. 13 даного договору розмір орендної плати переглядається один раз на рік у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розміру земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджується документами; в інших випадках, передбачених законом.

Отже, у пунктах 10 та 13 договору оренди землі №2 від 23 квітня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Жорнище», сторони обумовили, що обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням її індексації.

Відповідно до офіційних даних Державної Служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель в 2014 році збільшився на коефіцієнт 1,249. Враховуючи зазначене, керуючись п.п. 10, 13 договору оренди №2 земельної ділянки, площею 0,8907 га, кадастровий номер 030000191 від 23.04.2013 з 2014 року нормативна грошова оцінка повинна була становити 20 101,19 грн (16 094,40 х 1,249).

В 2015 році коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель збільшився на коефіцієнт 1,2, тому нормативна грошова оцінка земельної ділянки, кадастровий номер 030000191 повинна була становити 24 121,42 грн (20 101,19 грн х 1,2).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»).

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що підставою для розірвання договору оренди землі є саме систематична несплата орендної плати. Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року в справі №912/1385/17 (провадження №12-201гс18) зазначено, що: «враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України. Відповідна правова позиція була викладена Верховним Судом України також у постанові від 11 жовтня 2017 року в справі №6-1449цс17 і підстав для відступу від неї, як і від висновку в справі №910/16306/13, Велика Палата Верховного Суду не вбачає. Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі №183/262/17 (провадження №61-41932сво18) зроблено висновок, що: «частинами першою і другою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тлумачення пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, частини другої статті 651 ЦК України свідчить, що «несплата орендної плати» охоплює випадки як невиплати орендної плати у цілому, так і її виплата у розмірі меншому, ніж визначеному договором (без урахування індексації, індексу інфляції тощо)».

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 (провадження №61-30435сво18) зазначив, що: «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Укладеним між сторонами договором оренди земельної ділянки обумовлено, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексації (пункт 10 договору) та зміни коефіцієнтів індексації (пункт 13 договору), проте у період 2014 - 2015 років, за використання орендованих земельних ділянок орендар сплачував орендну плату у меншому розмірі, тобто без урахування індексації, у зв`язку з чим позивач недоотримав за вказаний період орендну плату з урахуванням індексації.

Згідно зі статтями 13, 15, 21 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі.

Отже, оскільки законодавець визначає однією із істотних умов договору оренди землі орендну плату, то основний інтерес особи, яка передає майно в оренду, полягає в отриманні орендної плати за таким договором. Порушення цього інтересу має наслідком завдання шкоди, через що сторона (орендодавець) значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору оренди земельної ділянки.

Сам факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З огляду на викладене та виходячи із положень статей 31, 32 Закону України «Про оренду землі», статті 651 ЦК України, колегія суддів погоджується з правильними висновками суду першої інстанції про наявність підстав для розірвання договору оренди земельної ділянки з підстав систематичного невиконання відповідачем істотної умови цього договору щодо внесення орендної плати з урахуванням індексації в обумовленому договором розмірі.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Згідно з частиною четвертою статті 81 ЦПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, відповідач не спростував належними та допустимими доказами твердження позивача про те, що орендна плата йому сплачена не в повному обсязі, а саме без урахування індексації.

Відповідно до положень пункту 289.2 статті 289 ПК України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року.

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель.

Хоча природа як індексації нормативної грошової оцінки, так і індексації орендної плати базується на індексі споживчих цін, обрахованих Державною службою статистики України, проте механізм їх застосування є різними як за правовим змістом так і за суб`єктами застосування. Зокрема, індексація нормативної грошової оцінки здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, із застосуванням певної методики (стаття 289 ПК України).

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди (абзац 3 статті 21 Закону України «Про оренду землі»). Отже, за загальним правилом індексувати необхідно лише орендну плату, якщо інше не передбачено у договорі оренди. Індексація ж нормативної грошової оцінки має використовуватися, як правило, для визначення розміру земельного податку за відсутності договору оренди земельної ділянки.

Якщо обов`язкова індексація нормативної грошової оцінки не визначена у договорі, то обчислення орендної плати відбувається відповідно до наведеної норми Закону (індексується лише орендна плата).

Як уже зазначалося, відповідно до пункту 10 договору оренди, обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

З наведеного слідує, що зазначені законодавчі акти не встановлюють конкретний розмір орендної плати за земельну ділянку, який має бути зазначений в договорі оренди і, що саме договором оренди визначаються розмір та умови сплати орендної плати.

Відповідно до пункту 13 договору оренди землі, підвищення цін і тарифів, зміна коефіцієнтів індексації, визначених законодавством є однією із підстав щорічного перегляду розміру орендної плати.

За офіційними даними Державної служби статистики України у період дії договору оренди землі підвищилися ціни і тарифи, що відповідно до умов пункту 13 договору оренди землі було підставою щорічного перегляду розміру орендної плати.

Відповідно до офіційних даних Державної Служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель в 2014 році збільшився на коефіцієнт 1,249. Враховуючи зазначене, керуючись п.п. 10,13 договору оренди № 2 земельної ділянки площею 0,8907 га, кадастровий номер 030000191 від 23.04.2013 з 2014 року нормативна грошова оцінка повинна була становити 20101,19 грн. (16094,40 Х 1,249)

В 2015 році коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель збільшився на коефіцієнт 1,2, тому нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер 030000191 повинна була становити 24121,42 грн. (20101,19 грн. Х 1,2)

При цьому, відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів щодо спростування доводів сторони позивача з приводу несплати в 2014 та 2015 роках орендної плати в повному розмірі враховуючи п. 10 Договору оренди землі щодо нарахування орендної плати з урахуванням індексації.

Встановивши, що орендну плату відповідач сплачував за спірний період без урахування індексу інфляції (відповідно до умов пункту 10 договору), суд першої інстанції інстанцій дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позову.

Посилання представника скаржника на ряд правових висновків Верховного Суду, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки суду першої інстанцій у цій справі не суперечать правовим висновкам Верховного Суду України та Верховного Суду у вказаних справах. Крім цього, фактичні обставини у цих справах не є тотожними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно зазначив формат кадастрового номеру земельної ділянки також є безпідставними.

Зазначення судом першої інстанції неправильного формату кадастрового номеру земельної ділянки фактично є опискою.

У силу вимог ЦПК України, описка виправляється в порядку передбаченому ст. 269 цього Кодексу та не є підставою для скасування рішення суду.

Також, не зважаючи на помилковий висновок суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на те, що заявлений позов є негаторним, із посиланням при цьому на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року у справі № 527/600/17 (провадження № 61-1079), колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність законних підстав для задоволення позовної вимоги про розірвання договору оренди. Так, зазначена обставина не впливає на необхідність і підставність задоволення позову у цілому, оскільки з цього питання Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2022 року у справі № 922/3166/20 (провадження № 12-36гс21) зауважила, що негаторний позов розглядається у вітчизняній цивілістиці як класичний речовий спосіб захисту права власності ( речовий позов, actio in rem ). З цих причин він може бути пред`явлений лише для захисту абсолютного суб`єктивного цивільного права в абсолютному речовому правовідношенні, коли власник - позивач та правопорушник - відповідач не перебувають між собою у договірних чи в інших зобов`язальних правовідносинах, або ж такі правовідносини між ними не стосуються вчиненого порушення права власності. Речове право захищається за допомогою негаторного позову, якщо вчинене особою порушення такого права у принципі було можливим для будь-якої особи з кола зобов`язаних за відповідним абсолютним цивільним правовідношенням (тобто фактично - з необмеженого кола осіб) і не створює саме по собі зобов`язального правовідношення. Вказане відображається у правових висновках Великої Палати Верховного Суду. У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, зокрема, встановлено, що позов власника майна про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов) відповідає способу захисту, визначеному у пункті третьому частини другої статті 16 ЦК України, - припинення дії, яка порушує право. Цей спосіб захисту пов`язаний зі вчиненням іншою особою незаконних дій, спрямованих на порушення належного особі права. Однією з умов застосування негаторного позову є відсутність між сторонами спору договірних відносин.

Натомість, якщо вчинене особою порушення було можливе лише як вчинене певною особою через її статус у договірному чи іншому зобов`язальному правовідношенні з власником, то негаторний позов не може бути заявлено, а право власника має захищатися за допомогою зобов`язально-правових способів. Отже, обґрунтованими є твердження про те, що позов про розірвання договору оренди земельної ділянки належить до зобов`язально-правових способів захисту, оскільки між сторонами існують договірні правовідносини. Метою позову є захист інтересів власника як учасника зобов`язальних відносин, та розрахований він на випадки порушення цих прав особою, яка знаходиться із власником чи іншим носієм цивільного права у договірних чи інших зобов`язальних правовідносинах. Тобто позов про розірвання договору не є негаторним позовом, як про це зазначено в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції з посиланням на постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року у справі № 527/600/17 та від 25 березня 2020 року у справі № 527/605/ 17, від висновків яких відійшла Велика Палата Верховного Суду, виклавши відповідний правовий висновок у постанові від 02 листопада 2022 року у справі № 922/3166/20 ( провадження № 12-36гс21 ).

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про упередженість судді місцевого суду при розгляді даної справи, а також про відсутність в оскаржуваному рішенні мотивації щодо заяви про відвід судді, оскільки як вбачається з матеріалів справи, заявник апеляційної скарги правом на відвід судді скористався шляхом подання відповідної заяви і за результатом розгляду якої, судом першої інстанції було винесено ухвалу від 07.05.2021 про відмову в задоволенні заяви про відвід судді.

Чинне процесуальне законодавство не передбачає необхідності повторного мотивування чи обґрунтування висновку суду, викладеного в раніше прийнятій ухвалі суду, під час прийняття остаточного рішення у справі.

Разом з тим, інших доказів на підтвердження вказаним в апеляційній скарзі обставинам, заявник не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строків позовної давності, то колегія суддів враховує правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2022 року по справі №922/3166/20.

Так, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків: «відповідно до абзацу першого частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За частиною першою статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Отже, протягом строку дії договору оренди землі орендодавець не може бути обмежений у праві звернутися до суду з позовом, зокрема і шляхом розірвання договору оренди землі. Такий позов може бути пред`явлений протягом всього строку дії договору».

Оскільки відповідачем допущено систематичну недоплату орендної плати за період з 2014 по 2018 рік, то підстави для застосування строків позовної давності відсутні.

Доводи апеляційної скарги про неспівмірність та необгрунтованість витрат на професійну правничу допомогу понесених позивачем при розгляді справи в суді першої інстанції також є безпідставними.

Частиною шостою статті 137 ЦПК України передбачено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів справи слідує, що представником відповідача у його заяві будь яких доводів щодо неспівмірності вищевказаних витрат понесених позивачем на професійну правничу допомогу з обсягом наданих адвокатом послуг і виконаних робіт та їх вартістю не наведено, що за нормами процесуального закону є його обов`язком. При цьому, суд першої інстанції, керуючись нормами статей 137, 141 ЦПК України, врахував докази на підтвердження понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку із розглядом справи.

Інші доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Аргументи апеляційної скарги, в їх сукупності, не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, доводи скаржника не дають правових підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Жорнище" на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 07 травня 2021 року залишено без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу, пов`язані з розглядом даної справи в суді апеляційної інстанції.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу необхідно виходити із положень статті 137 ЦПК України.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, заяву про компенсацію витрат на правничу допомогу пов`язану з переглядом справи в апеляційній інстанції було подано у визначений законом строк.

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Згідно вимог статті 137, 141 ЦПК України на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з частиною п`ятою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137 ЦПК України).

Таким чином, зменшення судових витрат судом можливо лише за клопотанням іншої сторони.

Представником відповідача 19.12.2022 надіслано на адресу суду заяву, у якій серед іншого, останній заперечує щодо задоволення витрат на професійну правничу допомогу адвоката понесених ОСОБА_1 , що пов`язано з їх не співмірністю.

На підтвердження понесених судових витрат, представник позивача надав апеляційному суду: ордер адвоката Якименка О.О. на надання правничої допомоги від 01.12.2020, квитанцію №б/н від 18.07.2022 та довідку про виконану роботу від 18.07.2022. Вказані документи у своїй сукупності підтверджують надання відповідної правничої допомоги адвокатом, вартість якої складає 3 000 грн.

Згідно з вищевказаною довідкою про виконану роботу від 18.07.2022, адвокатом Якименком О.О. виконано наступний об`єм правової допомоги: вивчення апеляційної скарги - 2 години, складання відзиву на апеляційну скаргу - 7 годин (а.с. 213).

Представник відповідача, подавши до суду заяву про заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу понесених позивачем, будь яких доводів щодо їх неспівмірності та необґрунтованості на навів.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, надавши оцінку співмірності суми витрат зі складністю справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності розміру витрат, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ПАТ «Жорнище» на користь ОСОБА_1 3 000 грн судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги адвокатом в суді апеляційної інстанції.

Крім того, адвокатом Якименко О.О. в суді апеляційної інстанції було подано заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 2 000 грн, яка пов`язана із ознайомленням з постановою Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі №922/3166/20 та підготовкою і поданням до суду апеляційної інстанції такої заяви.

09 грудня 2022 року адвокатом Якименко О. О. видано довідку про те, що за надання правничої допомоги ОСОБА_1 у даній справі сплачено 2 000 грн, згідно якої адвокатом витрачено 4 години на ознайомлення з вказаною постановою та 1 годину на підготовку і подання такої заяви.

Згідно з квитанцією б/н від 09 грудня 2022 року ОСОБА_1 сплатив адвокату Якименку О.О. кошти за надання зазначеної правової допомоги в розмірі 2 000 грн.

Дослідивши вказану заяву, апеляційний суд вважає, що у її задоволенні слід відмовити, оскільки ознайомлення зі змістом вищезгаданої постанови саме по собі не є наданням правничої допомоги у розумінні наведених вище норм процесуального права, а є реалізацією права адвоката на таке ознайомлення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Жорнище" залишити без задоволення, а рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 07 травня 2021 року залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за відповідачем.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Жорнище» на користь ОСОБА_1 3 000 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

В. П. Рибчинський