Справа № 755/9983/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

з участю сторін:

представника позивача ОСОБА_5,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини без дозволу та супроводу батька,

в с т а н о в и в:

06.10.2022 року Позивач, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини без дозволу та супроводу батька.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що сторони є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , яка проживає з матір`ю. Крім того, участі у виховані та догляді за дитиною відповідач не приймає, розвитком дитини також не займається, з дитиною не спілкується, матеріальної допомоги на її утримання не надає і, фактично, самоусунувся від виконання своїх батьківських прав. Для отримання візи за програмою CUAET подається заява від кожного члена сім`ї, включаючи неповнолітніх. Для неповнолітніх заявників (а саме тих, кому не виповнилось 18 років на момент подачі заявки) подається, зокрема, нотаріально завірена заява про дозвіл на виїзд дитини за кордон від одного/обох батьків, які не супроводжують дитину до Канади або рішення суду про надання дозволу на виїзд. На неодноразові прохання надати дозвіл на виїзд дитини за кордон до Канади відповідач відмовляє. З метою створення для дитини безпечних умов, враховуючи військову агресію РФ в України та маючи намір виїхати за кордон в рамках програми CUAET з наданням безкоштовної початкової та середньої освіти та медичного забезпечення позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.10.2022 відкрито провадження у цій справі за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та визначено відповідні строки.

Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами направлено на адресу відповідача зазначену у позові. Правом на подання відзиву не скористався.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 підтримав обставини викладені в позовній заяві, просив їх задовольнити

Третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація в судове засідання не прибула. Подала клопотання про розгляд справи без присутності в судовому засіданні представника Служби та прийняття рішення в найкращих інтересах дитини.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, прийшов до наступного.

Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було зареєстровано 25 лютого 2016 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 230.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15.11.2019 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, що підтверджується копією рішення суду.

Від спільного подружнього життя у сторін народилась одна дитина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Звертаючись до суду із позовом позивач просить суд надати дозвіл позивачу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_3 в Канаду для відпочинку та навчання без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_3 строком на три роки обґрунтовуючи тим, що на неодноразові прохання позивача надати дозвіл на виїзд дитини за кордон до Канади, відповідач відмовляє не надаючи при цьому жодних обґрунтованих пояснень.

Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.1-4 ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Дозвіл батька на виїзд неповнолітньої дитини є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.

Чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків.

Тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дітей з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дітей, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дітей, що впливає на їх подальше життя, розвиток і виховання. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дітей і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17, провадження № 14-244цс18.

Судом встановлено, що позивач, звертаючись до суду із позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди батька, не надала доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, що виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.

Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

Вказані правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №643/1090/17, від 27.02.2020 у справі №754/8337/18.

Крім того, сторона позивача не надала доказів ухилення відповідача від надання дозволу на виїзд дитини за межі України, не вказала, чи взагалі зверталась вона до нього з таким проханням.

Позивачем, всупереч встановленому ч.1 ст.81 ЦПК України процесуальному обов`язку, окрім власних суб`єктивних пояснень, не надано належних доказів на підтвердження обставин (фактів), якими вона обґрунтовує свої вимоги.

Крім того, суд звертає увагу, що Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року впроваджено правовий режим воєнного стану на території України. Указом Президента України № 341/2022 від 17.05.2022 року продовжено дію воєнного стану на території України з 05 год. 30 хв. 25.05.2022 року на 90 діб.

У зв`язку з введенням воєнного стану в Україні Кабінетом Міністрів України спрощено порядок виїзду за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків.

Так, пунктом 2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 передбачено, що виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. Після прибуття дітей, до держави остаточного перебування особи, що супроводжують дітей, зобов`язані протягом одного робочого дня звернутися до консульської установи України в державі перебування для постановки їх на тимчасовий консульський облік.

З цих підстав, суд вважає, що у позивача на даний час не існує перешкод для виїзду із неповнолітньою дитиною за кордон без рішення суду та нотаріально посвідченої згоди батька у разі виникнення загрози пов`язаної із воєнним станом.

Враховуючи вищенаведене суду не надано належних та допустимих доказів, які б безумовно підтверджували наявність обставин щодо надання тимчасового виїзду за кордон неповнолітніх дітей, а тому позовні вимоги слід залишити без задоволення.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 313 ЦК України, ст. 141, 157 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини без дозволу та супроводу батька відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 26.12.2022 року.

Дані сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП невідомий, адреса зареєстрованого місяця проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, , адреса місцезнаходження: місто Київ, Харківське шосе, 4а .

Суддя Н.О.Яровенко