Номер провадження: 22-ц/813/8463/22
Справа № 495/4089/21
Головуючий у першій інстанції Боярський О. О.
Доповідач Полікарпова О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі

головуючого судді Полікарпової О.М.,

суддів: Базіль Л.В., Воронцова Л.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий Альянс» в особі представника Білогуб Юлії Сергіївни на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 серпня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий Альянс» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,

встановив

16.07.2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, в якому просить суд стягнути з ПАТ «Європейський страховий Альянс» на її користь 78 183 грн., з яких:

11 169 грн. недоплачене страхове відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

67 014 грн. недоплачене страхове відшкодування за шкоду спричинену втратою годувальника.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Білгород-Дністровському Одеської області відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій автомобіль марки "Opel VECTRA", реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_3 . Внаслідок даної ДТП ОСОБА_3 помер на місці пригоди.

Позивачка є дружиною загиблого у ДТП ОСОБА_3 . У зв`язку із його смертю їй спричинена шкода пов`язана з втратою годувальника та непоправна моральна шкода. Відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс АО № 0085150, який діяв на момент настання ДТП).

31.08.2020 року представник позивачки звернувся до відповідача з повідомленням про ДТП та заявами на виплату страхового відшкодування.

Відповідач, з посиланням на приписи статті 1193 ЦК України, а саме вину у ДТП загиблого, повідомив представника позивачки про зменшення розміру відшкодування до 50% від нормативно визначеного та заявленого до відшкодування.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Європейський страховий Альянс» недоплачене страхове відшкодування в загальній сумі 72 598 грн. 50 коп., з яких 67 014 грн. недоплачене страхове відшкодування за шкоду спричинену втратою годувальника, та 5 584 грн. 50 коп. недоплачене страхове відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Не погоджуючись із наведеним рішенням, представник Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий Альянс» Білогуб Юлія Сергіївна направила до суду апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що судом першої інстанції було проігноровано доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву. А саме, залишено поза увагою ту обставину, що позивачем не було надано належних доказів перебування її на утриманні у потерпілого, а сам факт проживання однією сім`єю із загиблим не може свідчити про перебування на його утриманні.

Крім того, зазначає про те, що судом першої інстанції не застосовано положення ч.2 ст. 1166, ч.2 ст. 1193 ЦК України та неправильно застосовано положення ч. 5 ст. 1187 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу, направленому на електрону адресу апеляційного суду 11 листопада 2022 року, адвокат Ієговська А.О., яка діє від імені ОСОБА_1 зазначила, що п. 36.3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (діла - Закон № 1961-IV )у даному випадку застосуванню не підлягає, оскільки ДТП відбулась не унаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки та цивільна відповідальність потерпілого застрахована не була.

Адвокат також заперечує проти доводів скаржника щодо недоведеності факту перебування позивачки на утриманні у потерпілого, з підстав, викладених у оскаржуваному рішенні та зазначає, що Закон № 1961-IV не передбачає можливості страховика зменшити розмір встановленого законом розміру страхового відшкодування.

На підставі викладеного вище адвокат позивача просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційне провадження у даній справі було відкрито в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких обставин.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду про часткове задоволення позовних вимог мотивовано тим, що матеріали справи не містять ані доказів непереборної сили, ані умислу велосипедиста ОСОБА_3 , а тому підстави для звільнення відповідача, як страховика, від обов`язку відшкодування у повному об`ємі шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, у даному випадку відсутні.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції як таким, що відповідає обставинам справи, виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 о 17:40 год. водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки "Opel VECTRA", р. н. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Центральна в с. Бритівка, з боку м. Білгород-Дністровський в напрямку с. Монаши в Білгород-Дністровському районі Одеської області, скоїв наїзд на ОСОБА_3 , який рухався попереду в попутному напрямку та у безпосередній близькості до транспортного засобу змінив напрямок свого руху.

Внаслідок вказаної події велосипедист ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень в той же день помер в лікарні, куди був доставлений для надання медичної допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_2 від 12.01.1990 року.

На момент ДТП членами сім`ї загиблого ОСОБА_3 першого ступеня спорідненості були його дружина та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З акту про засвідчення факту перебування на утриманні від 26.08.2020 року вбачається, що ОСОБА_1 потребувала утримання, оскільки її дохід був меншим, ніж необхідні витрати та перебувала на утриманні свого чоловіка - ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 працював у ТОВ «Медико-інструментальний завод «Медапарат» з 20.02.2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 на посаді слюсаря-ремонтника. Дохід його за період 01.01.2018 року по 27.11.2018 року склав 48 595,03 грн. Вказане підтверджується довідкою від 27.12.2018 року № 0А00-000073. Крім того, ОСОБА_3 отримував пенсію, розмір якої Пенсійний фонд відмовився повідомити.

З постанови про закриття кримінального провадження вбачається, що кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0000870 від 27.12.2018 року, закрите на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України, за відсутністю в діях водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Постановою слідчого встановлено, що в діях водія ОСОБА_2 не вбачається порушень вимог Правил дорожнього руху України, які б знаходились в причинному зв`язку із настанням події дорожньо-транспортної пригоди та тяжкими наслідками. Цей факт свідчить про відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

У той же час встановлено, що причиною настання аварійної обстановки є власні необережні дії велосипедиста ОСОБА_3 , що полягали в порушенні ним вимог пунктів 2.3 (б), 10.1 Правил дорожнього руху України, які перебувають в причинно-наслідковому зв`язку із розглянутою подією ДТП.

Станом на дату скоєння ДТП відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс АО № 0085150).

Судом встановлено, що відповідачем було нараховано позивачці виплату, пов`язану із втратою годувальника, а також на відшкодування моральної шкоди, однак прийнято рішення про зменшення розміру страхового відшкодування на 50 % та здійснення виплати у розмірі 78 183 грн. (134 028 грн : 2). 15.02.2021 року відповідачем було здійснено виплату страхового відшкодування у зазначеному розмірі.

Таке рішення відповідач обґрунтовує зокрема тим, що п. 36.3 ст. 36 спеціального Закону передбачено, що у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до статті 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 ЦК України, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Близькі за змістом викладеним судом вище правові висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі N 760/15471/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі N 727/8980/15-ц, від 05 грудня 2018 року у справі N 426/16825/16-ц, від 05 червня 2019 року у справі N 461/8496/15-ц, у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі N 148/2109/17, від 04 березня 2020 року у справі N 641/3547/17, від 22 липня 2020 року N 520/11029/14-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі N 285/4223/17, від 07 жовтня 2020 року у справі N 569/10236/17, від 15 жовтня 2020 року у справі N 199/6848/16-ц.

Як зазначив суд першої інстанції, при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України) та оскільки матеріали справи не містять доказів ані доказів непереборної сили, ані умислу велосипедиста ОСОБА_3 , підстави для звільнення відповідача як страховика, від обов`язку відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, у даному випадку відсутні.

Поряд з цим, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що у даній справі страховик не відмовив позивачу у відшкодуванні завданої шкоди, посилаючись на наявність у нього умислу або існування непереборної сили (ч.5 ст. 1187, ч.1 ст. 1193 ЦК України), а виходячи з приписів ч.2 ст. 1193 ЦК України, а зменшив розмір відшкодування та у подальшому виплатив його у розмірі 50% від заявленого до відшкодування. Отже, зауваження суду щодо відсутності підстав для звільнення страховика від її відшкодування є недоречними.

Разом з тим, рішення суду першої інстанції є правильним по суті, а тому підстав для його скасування суд апеляційної інстанції не вбачає.

Посилання відповідача (скаржника) на наявність підстав для зменшення розміру шкоди, завданої потерпілому, у наслідок його грубої необережності (ст. 1193 ЦК України), апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки встановлений у кримінальному провадженні № 0000870 від 27.12.2018 року причинно-наслідковий зв`язок між діями потерпілого та ДТП, у даному випадку не має правового значення, з огляду на те, що позивачка за життя потерпілого перебувала на його утриманні, а отже відповідно до вимог ст. 1195 ЦК України вина потерпілого при відшкодуванні ОСОБА_1 шкоди, завданої втратою годувальника, врахуванню не підлягає.

Зазначаючи в апеляційній скарзі про недоведеність позивачем факту перебування її на утриманні потерпілого, скаржник залишає поза увагою те, що страховик призначив їй виплату саме у зв`язку із втратою годувальника, тобто не заперечував її право на отримання такої виплати. Однак, приймаючи рішення про зменшення розміру відшкодування, хибно вважав, що у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника має враховуватися вина потерпілої особи, що суперечить приписам частини другої ст. 1193 ЦК України.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що наведені вище зауваження відповідача суперечать доктрині venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), оскільки не відповідють попередній поведінці страхової компанії. Так, страховик призначив виплату позивачці саме у зв`язку із втратою нею годувальника, про що зазначив у направленому їй листі, тобто не заперечував її право на отримання такої виплати.

З урахуванням того, що предметом спору у даній справі є наявність законних підстав для зменшення виплат, нарахованих страховиком за втрату годувальника, доказуванню не підлягав факт перебування позивачки на утриманні її чоловіка, оскільки цей факт відповідачем визнавався.

Апеляційний суд також погоджується з розміром моральної шкоди, встановленим судом першої інстанції, оскільки суд першої інстанції врахував, що позивачка, як дружина потерпілого, втратила близьку людину, зазнала душевні страждання, заподіяні смертю чоловіка - єдиного члена сім`ї, на утриманні якого вона знаходилась. Смерть є непоправною втратою.

Доводи апеляційної скарги в цій частині висновок суду не спростовують.

Таким чином, враховуючи вище наведене, встановлені обставини справи, положення діючого цивільного законодавства, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували висновки суду першої інстанції, апеляційний суд, на підставі ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд

ухвалив

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий Альянс» в особі представника Білогуб Юлії Сергіївни залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду О.М. Полікарпова

Л.В. Базіль

Л.П. Воронцова