Провадження № 2/752/1758/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
03.11.2022 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:
головуючого - судді Колдіної О.О.
за участі секретаря Пастух З.Ф.,
провівши заочний розгляд у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
позивач ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Ѕ частина квартири АДРЕСА_2 , належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Державною адміністрацією Голосіївського району м. Києва 26.06.2002 року, Ѕ частина квартири АДРЕСА_2 , належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Сімнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 17.07.2010 року.
Позивач вказує, що він та ОСОБА_3 уклали шлюб, зареєстрований 31.10.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1090.
Відповідно до витягу №13378730 від 27.10.2020 року з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_1 , відповідач зареєстрований з 09.09.2010 року.
Позивач також вказує, що відповідач не проживає у вказаній квартирі з листопада 2013 року, витрат на утримання квартири не несе, комунальні платежі не сплачує, особистих речей у квартирі немає, а тому позивач просить в судовому порядку визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11.12.2020 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду.
Відповідач не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї.
Позивачем подана заява про розгляд справи у його відсутність та ухвалення заочного рішення.
Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, про місце і час слухання справи повідомлявся судом належним чином за місцем реєстрації.
На підставі ст.ст.128, 130 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленим про місце і час судового розгляду.
Відповідно до ст.280 ЦПК України та на підставі заяви позивача суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи за відсутності відповідача.
Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що Ѕ частина квартири АДРЕСА_2 , належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Державною адміністрацією Голосіївського району м. Києва 26.06.2002 року, Ѕ частина квартири АДРЕСА_2 , належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Сімнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 17.07.2010 року.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 13.11.1996 року відповідач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьками відповідача вказані ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_2 від 16.04.2009 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано.
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 31.10.2009 року між позивачем та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1090.
Згідно з витягом №13378730 від 27.10.2020 року з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_1 , відповідач зареєстрований з 09.09.2010 року.
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Як стверджує позивач, відповідач з листопада 2013 року не проживає у спірній квартирі.
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
У п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" (із подальшими змінами та доповненнями) роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу.
Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.
На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Громадяни, відсутні у місці постійного проживання за умовами і характером роботи (члени екіпажів суден, працівники геологічних, розвідувальних партій, експедицій та інші працівники, діяльність яких пов`язана з постійним пересуванням), у період її виконання можуть бути визнані на підставі ст.107 ЖК такими, що втратили право користування жилим приміщенням, з якого вони вибули у зв`язку з цією роботою, в разі одержання жилої площі, вселенні на жилу площу членів сім`ї або в інших випадках забезпечення їх жилою площею для постійного проживання (п.3 постанови Ради Міністрів СРСР від 16 квітня 1988 р. N 477 "Про гарантію житлових прав громадян, тимчасово відсутніх у місці постійного проживання за умовами і характером роботи").
Підставами звернення позивача до суду з даним позовом є порушення права власності без позбавлення права користування і володіння майном.
Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Згідно з положеннями статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
При зверненні до суду позивач посилається на те, що відповідач з 2013 року не проживає в квартирі.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Будь-які докази, які б підтверджували факт непроживання відповідача в спірній квартирі, матеріали справи не містять. Такі докази не були надані суду і після звернення до суду.
Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим, обставини, зазначені в позовній заяві, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, в зв`язку з чим він не підлягає задоволенню.
Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 280, 354 ЦПК України, суд
у задоволенні ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, на підставі заяви відповідача про перегляд заочного рішення.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом 30 днів з моменту його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя