суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Гулька Б. І. та Погрібного С. О.
справа № 753/8945/19
провадження № 61-8829сво21
постанова Верховного Суду від 05 грудня 2022 року

Відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України викладаємо окрему думку.

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця»

(далі - ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця») у червні 2014 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу нерухомого майна (квартири).

Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 06 лютого 1997 року Закрите акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця»

(далі - ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця»), правонаступником якого є ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_1 .

У пунктах 4, 5 зазначеного договору сторони передбачили, що продаж квартири здійснено за 31 721, 00 грн, що на той час складало 16 750, 00 умовних одиниць за курсом Національного банку України, які покупці зобов`язалися виплатити продавцю протягом 15 років з моменту укладення договору, тобто до 06 лютого 2012 року.

Однак відповідачі сплатили кошти за договором не в повному обсязі, оскільки вартість квартири мала бути визначена за офіційним курсом національної валюти до долара США, встановленим Національним банком України на день платежу, а не на день укладення договору.

З урахуванням наведеного, ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» просило стягнути із ОСОБА_2 , ОСОБА_1 126 482, 55 грн заборгованості за договором з урахуванням трьох процентів річних, нарахованих відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Короткий зміст рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Справа розглядалася судами неодноразово.

Заочним рішенням від 04 листопада 2014 року Дарницький районний суд міста Києва задовольнив позов ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця».

Рішенням від 07 грудня 2017 року Апеляційний суд міста Києва задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасував заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2014 року та ухвалив нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця».

Постановою від 20 березня 2019 року Верховний Суд задовольнив частково касаційну скаргу ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», скасував заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2014 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року, передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Направляючи справу на новий судовий розгляд, Верховний Суд зазначив, що суд першої інстанції неправильно застосував частину третю статті 61 ЦПК України 2004 року, у зв`язку з чим встановив обставини, необхідні для вирішення спору у цій справі, на підставі судових рішень, які не мають преюдиціального значення (зокрема, звільнив позивача від доказування обставин стосовно тлумачення змісту пункту 4 договору купівлі-продажу квартири та наявності факту порушення відповідачами їх обов`язків за цим договором щодо повної сплати вартості квартири).

Натомість суд апеляційної інстанції, не давши правової оцінки наведеним доводам суду першої інстанції, дійшов висновку про те, що застосування еквіваленту гривні до іноземної валюти на час укладення договору купівлі-продажу не було передбачене нормами ЦК Української РСР. Крім цього, сторони не довели, яка саме іноземна валюта малася на увазі.

Рішенням від 17 грудня 2020 року Дарницький районний суд міста Києва задовольнив позов ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця».

Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» 9 059, 00 дол. США, що еквівалентно до офіційного курсу валют Національного банку України станом на 25 вересня 2014 року 117 223, 46 грн, та 715, 54 дол. США, що еквівалентно до офіційного курсу валют Національного банку України станом на 25 вересня 2014 року 9 259, 09 грн, 1 164, 83 грн судового збору, що разом становить 127 647, 38 грн.

Суд першої інстанції обґрунтував ухвалене рішення наявністю у відповідача заборгованості перед позивачем щодо оплати вартості квартири у розмірі 9 059, 00 дол. США, що встановлено під час розгляду цивільної справи за позовом власників квартир до ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання вчинити дії (рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 лютого 2013 року у справі № 22-ц/796/2658/2013).

Суд першої інстанції зазначив, що під час укладення договору купівлі-продажу сторони визначили еквівалент національної грошової одиниці в іноземній валюті - умовна одиниця та мали на увазі долар США. Іншого порядку проведення розрахунку за квартиру умови договору не містять, тому суд зробив висновок про те, що з відповідача належить стягнути суму заборгованості у гривнях, визначену за офіційним курсом до долара США на день платежу.

Постановою від 26 квітня 2021 року Київський апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасував рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року та ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця».

Апеляційний суд встановив, що у мотивувальній частині рішення від 13 лютого 2013 року апеляційний суд відобразив зміст довідки ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» від 07 вересня 2012 року, згідно з якою існує заборгованість у сумі 9 059, 00 дол. США. При цьому суд не давав оцінку розміру заборгованості, визначеній у довідці, а лише зазначив, що позивачі не надали доказів на спростування довідок ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» від 07 вересня 2012 року про заборгованість з оплати за договорами купівлі-продажу квартир.

Суд визнав безпідставними доводи ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» про необхідність визначення вартості квартири в еквіваленті іноземної валюти станом на момент виконання договору, оскільки норми, яка б передбачала, що зазначення у договорі грошового еквівалента в іноземній валюті, є підставою для сплати суми у гривнях за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, в актах цивільного законодавства України, чинних на момент укладення договору, не було. Будь-яких доказів, які б підтверджували взаємний намір сторін здійснювати розрахунки за продану квартиру за курсом саме долара США до гривні на день здійснення платежів, матеріали справи не містять.

Договір не містить посилання на визначення обов`язку зі сплати вартості квартири залежно від курсу будь-якої іноземної валюти. Також у договорі немає будь-яких графіків платежів, які повинен був виконувати відповідач залежно від курсу іноземної валюти, і немає порядку здійснення розрахунку із корегуванням розміру періодичного платежу відповідно до курсу Національного банку України до іноземної валюти.

Враховуючи, що у матеріалах справи немає інших доказів взаємного наміру сторін здійснювати розрахунки за продану квартиру за курсом долара США до гривні на день здійснення платежів, апеляційний суд вважав, що у спірних правовідносинах цілком обґрунтованим є застосування правила contra proferentem.

ІІ. РОЗГЛЯД СПРАВИ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ

У травні 2021 року ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вимоги касаційної скарги заявник обґрунтовував тим, що, вирішуючи спір, апеляційний суд не звернув уваги на те, що поведінка сторін договору купівлі-продажу квартири до та після його укладення свідчить про наявність у сторін намірів щодо визначення ціни договору та його виконання з урахуванням еквівалента іноземної валюти. Крім того, сторони домовилися про 15-річний строк розстрочки платежу. Зазначене відповідач розумів та тривалий час погашав заборгованість відповідно до умов договору.

Апеляційний суд неправильно застосував норми статей 213, 637 ЦК України.

Також усупереч вимогам статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод апеляційний суд не врахував правову позицію Європейського суду з прав людини, сформульовану у рішенні від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» за подібних правовідносин, щодо захисту права власності та законного сподівання отримати прибуток.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 753/11009/19 (№ 753/21770/14) (провадження № 61-1903св20) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), та відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Постановою від 05 грудня 2022 року Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду залишив без задоволення касаційну скаргу ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», а постанову Київського апеляційного суду від 26 квітня 2021 року - без змін.

Залишаючи без змін оскаржену постанову суду апеляційної інстанції, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зробила висновок, що аналіз змісту договору купівлі-продажу від 06 лютого 1997 року свідчить, що встановлені статтею 213 ЦК України правила не дозволяють визначити зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку. Оскільки ці правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунків, тому потрібно застосовувати правило тлумачення contra proferentem.

Об`єднана палата наголосила, що висновок щодо необхідності застосування принципу contra proferentem при тлумаченні пунктів 4, 5 договорів купівлі-продажу квартир у будинку АДРЕСА_2 , укладених із ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», висловив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц

(провадження № 61-11сво17).

Під час з`ясування порядку проведення розрахунків за договором купівлі-продажу Об`єднана палата зробила висновок, що пункти 4, 5 договору купівлі-продажу передбачають визначення суми, що підлягає сплаті, з урахуванням умовних одиниць за курсом Національного банку України, саме на день укладення договору купівлі-продажу.

Об`єднана палата також врахувала презумпцію, що позивач є стороною, яка підготувала як проект договору, так і спірних умов договору. Таку презумпцію позивач під час розгляду справи не спростував, а тому тлумачення повинно здійснюватися на користь відповідача.

Верховний Суд дійшов висновку, що позивач під час відчуження квартир був не просто кредитором, а виконував важливу соціальну функцію щодо забезпечення громадян житлом, сприяючи в реалізації їх права, гарантованого статтею 47 Конституції України. Система забезпечення житлом, яка існувала в 90-х роках, у тому числі можливість безоплатної приватизації житла, отримання його в користування від держави чи роботодавця, не передбачала залежність вартості такого житла від курсу іноземної валюти.

У зв`язку з наведеним Об`єднана палата дійшла висновку про відступлення від висновку, викладеного Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 753/11009/19 (провадження № 61-1903св20), щодо незастосування у справі з подібними фактичними обставинами до умов укладеного правочину правила тлумачення contra proferentem. Такий відступ, на переконання Об`єднаної палати, відповідає принципам верховенства права та єдності судової практики.

ІІІ. ДОВОДИ ОКРЕМОЇ ДУМКИ СУДДІВ

Із наведеною правовою позицією Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не погоджуємося.

Предметом окремої думки є тлумачення умови договору про оплату вартості квартири в умовних одиницях за курсом Національного банку України.

Щодо правил тлумачення умов договору

Щодо визначення правил тлумачення правочину, то відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (у випадку безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору;

(е) інших обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

Щодо тлумачення умови договору про оплату вартості квартири в умовних одиницях за курсом Національного банку України

Між сторонами виникли відносини з договору

купівлі-продажу квартири з умовою відстрочення оплати відповідачами за її придбання. ПрАТ «ФФ «Дарниця» звернулося до суду з позовом у зв`язку з неналежним виконанням відповідачами умов договору купівлі-продажу квартири, оскільки оплата за продану позивачем квартиру, на переконання позивача, здійснена не у тому розмірі, що відповідає тексту та змісту домовленості сторін.

Спір стосується виключно тлумачення умов його пунктів 4 та 5 і визначення умов, за яких договір вважається виконаним. При цьому, договір може вважатися виконаним належним чином лише у разі виконання усіх умов договору, тобто вчинення таких дій, які відповідатимуть обом умовам договору щодо належного розміру оплати.

Відповідно до пункту 4 договору купівлі-продажу вартість квартири визначена в розмірі 31 721, 00 грн, що на момент здійснення операції складає 16 750, 00 умовних одиниць за курсом Національного банку України на день укладення цього договору.

Згідно з пунктом 5 договору купівлі-продажу покупці виплачують продавцю повну вартість квартири протягом 15 років з моменту укладення договору, тобто до 06 лютого 2012 року.

Відповідно до статті 228 ЦК Української РСР, який діяв на дату укладення договору купівлі-продажу, продаж майна провадився за цінами, що встановлювалися за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами.

Положення статті 169 ЦК Української РСР, що діяли на дату укладення договору, передбачали обов`язкове вираження грошових зобов`язань в національній валюті та дозволяли вираження і оплату грошових зобов`язань в іноземній валюті лише у випадках і в порядку, встановленим законодавством Союзу СРС.

На дату укладення договору згідно зі статтею 99 Конституції України та частиною першою статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет) валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, якщо інше не передбачено Декретом, іншими актами валютного законодавства. Це і зумовлювало зазначення в договорах сум грошових зобов`язань у гривнях.

Водночас потрібно враховувати, що Закон передбачає обов`язкове здійснення платежів на території України в національній валюті, однак він не забороняє використання в обчисленні розміру грошових зобов`язань іноземної валюти або інших розрахункових величин.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є статті 193, 524 та 533 ЦК України, Закон України

від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Застосовуючи до спірних умов договору положення пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, потрібно виходити з того, що правовідносини з виконання спірного договору між сторонами тривали, відповідно до них підлягають застосуванню правила статті 533 ЦК України.

За змістом частин першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Якщо у договорі передбачено інший порядок, суду потрібно з`ясувати сутність такого визначення.

Чинне на момент вчинення договору купівлі-продажу законодавство України, що є актуальним для оцінки спірних правовідносин, передбачало, що, за загальним правилом, законним засобом платежу в Україні між її резидентами є українська гривня.

В оцінці законності вимог договору про оплату вартості квартири в умовних одиницях за курсом Національного банку України потрібно врахувати правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 08 лютого 2017 року у справі № 6-1905цс16, відповідно до якого згідно зі статтею 169 ЦК Української РСР грошові зобов`язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Погоджуючи умови договору, сторони домовилися, що валютою боргу є «умовні одиниці», а валютою платежу - національна валюта. При цьому необхідно розуміти, що валюта боргу - це валюта, у якій грошове зобов`язання виражене в договорі, а валюта платежу - це та валюта, в якій грошове зобов`язання може бути виконане.

Практика ділового обороту свідчить, що одночасне вираження грошового зобов`язання в національній валюті та в умовних одиницях дозволяло зменшити ризики продавця під час укладення комерційної угоди в умовах інфляційних коливань. Такі ризики були особливо високими, коли момент передачі предмета договору не співпадав з моментом отримання оплати його вартості, тобто якщо договір передбачав такі умови оплати як розстрочка або відстрочення платежу.

Тож практика визначення валюти боргу в еквіваленті була поширеною, загальновідомою на момент вчинення правочину, а також новим законодавством України не заперечується її правомірність. Таким чином, з моменту набрання чинності ЦК України з 01 січня 2004 року відбулася «законодавча реабілітація» умови про визначення валюти боргу у зобов`язанні шляхом визначення еквівалента іноземної валюти, тобто відбулося законодавче визнання правомірності подібної практики у відносинах учасників цивільного обігу.

Істотне значення для оцінки умов укладеного договору має врахування соціально-економічних умов, за яких відбулося досягнення такої домовленості між сторонами:

1.1. Договір укладено в умовах інфляції, падіння курсу національної валюти до іноземних валют.

Зокрема, рівень інфляції в Україні за 1993 рік становив 10 256,0 %,

за 1994 рік - 501, 0 %, за 1995 рік - 281, 7 %, за 1996 рік - 139, 7 %, за 1997 рік - 110, 1 %, за 1998 рік - 120, 0 %, за 1999 рік - 119, 2 %, за 2000 рік - 125, 8 %.

Курс національної валюти станом на початок року, у якому укладено зазначений договір купівлі-продажу, до долара США становив 189, 30 за 100 дол. США, станом на момент укладення договору купівлі-продажу (06 лютого 1997 року) - 187, 30, станом на кінець року укладення договору - 189, 70.

Наведене свідчить, що існувала об`єктивна необхідність врахувати інтереси кредитора у існуючому грошовому зобов`язанні.

1.2. Стало загальновідомим з метою обходу імперативного правила статті 169 ЦК Української РСР використання категорії «умовна одиниця» для позначення долара США у рекламних цілях та в умовах договорів.

Про такі тенденції в умовах гіперінфляції у своїх рішеннях зазначив й ЄСПЛ, зокрема у справі «Федоренко проти України» (від 01 червня 2006 року, заява № 25921/02). Відповідно до § 24 цього рішення заявник має вважатися таким, що має законні сподівання щодо прибутку відповідно до положення угоди про доларовий еквівалент, що може вважатися правом власності відповідно до положень статті 1 Першого протоколу, наданого йому за договором з Управлінням (Stretch v. The United Kingdom, N 44277/98, §§ 32-35, 24 липня 2003 року).

Вважаємо, що Об`єднана палата безпідставно відхилила посилання заявника на необхідність застосування до спірних правовідносин рішення ЄСПЛ у зазначеній справі, вважаючи його нерелевантним.

У висновку ЄСПЛ, викладеному у § 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (від 01 червня 2006 року, заява № 25921/02), йдеться про правомірні очікування сторони договору на отримання прибутку від укладення угоди в умовах гіперінфляції та підтверджує, що у тлумаченні умов договору мають враховуватися соціально-економічні умови, за яких відбулося досягнення такої домовленості між сторонами.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України» (від 01 червня 2006 року, заява № 25921/02) зазначено про те, що ціна договору була прив`язана до стабільної твердої валюти, що на той час було поширеною практикою комерційних правочинів в Україні.

1.3. Використання еквівалента до іноземної валюти, переважно до долара США, стало поширеним для практики цивільного обороту, стало альтернативним способом забезпечення інтересів кредитора у грошових зобов`язаннях, особливо, коли момент передання проданої речі не збігався у часі з моментом отримання оплати за неї.

1.4. Співвідношення вартості предмета договору купівлі-продажу, визначеного в гривнях, до розміру, визначеного в умовних одиницях, свідчить про те, що умовною одиницею є саме долар США, оскільки відповідає курсу валют, встановленого НБУ станом на момент укладення договору купівлі-продажу (31 721, 00 грн / 16 750 умовних одиниць = 1, 8938). Наведене з відповідною похибкою відповідає курсові долара США до української гривні станом на початок 1997 року.

Сенс запровадження еквівалента іноземної валюти до української гривні в укладеному договорі полягав у тому, що момент його укладення та момент платежу не співпадають, а тому існувала велика вірогідність подальшого знецінення національної валюти у майбутньому, що й відбулося під час фінансової кризи 1997-1998 років у світі в цілому, а також в Україні зокрема.

Отже, істотним для розуміння дійсного змісту та умови укладеного договору є саме те, що курс гривні до іноземної валюти підлягав застосуванню й обрахунку саме на день кожного окремого платежу.

Судова практика виходить послідовно з того, що під днем виконання зобов`язання, станом на який визначається курс валюти до курсу платежу у національній валюті, - є курс станом на день фактичного виконання грошового зобов`язання.

Інше розуміння призводить до того, що боржник отримуватиме вигоду від власної протиправної поведінки, яка полягатиме у свідомому простроченні виконання свого грошового зобов`язання перед добросовісним кредитором.

Тлумачення категорії «умовні одиниці» надав і Верховний Суд України в ухвалі від 18 лютого 2009 року у справі № 6-24458св08, в якій зазначив, що зазвичай в Україні під умовними одиницями розуміються долари США, як найбільш розповсюджена і застосовувана іноземна валюта, до якої в основному прирівнюється національна грошова одиниця.

Таку позицію підтримав і Верховний Суд у постанові від 19 липня 2021 року у справі № 522/31737/13 (провадження № 61-17289св20), зазначивши, що за звичаями ділового обороту, що склався в Україні, в боргових зобов`язаннях між громадянами у випадку укладання договору позики в іноземній валюті використовуються, як правило, долари США.

Отже, з урахуванням наведеного, Верховний Суд дійшов висновку, що зміст зазначеного договору купівлі-продажу, соціально-економічні умови, що існували в державі в момент його укладення, усталена практика цивільного обороту, в якому було запроваджено і широко застосовано різні правові механізми, спрямовані на захист та врахування інтересів кредитора у грошовому зобов`язанні в умовах надмірної інфляції, дають підстави для висновку, що:

1. У договорі у пункті 4 сторони погодили умову, за змістом якої застосували до правовідносин еквівалент валюти платежу до іноземної валюти - долара США, - сума якої визначена у період укладення договору.

2. Хоча чинне законодавство забороняло визначати суму боргу в іноземній валюті навіть за умови збереження обов`язку між резидентами України здійснювати платежі виключно у національній валюті, негативні наслідки визначення валюти боргу у іноземній валюті наступали виключно у разі визнання судом правочину чи такої угоди недійсними. Водночас у справі, що переглядалася, відповідач не прагнув визнати договір недійсним, не наполягав на його недійсності, не намагався ліквідувати правові наслідки укладення такого договору, хоча за ними завжди зберігалася правова можливість у разі визнання договору недійсним повернути придбану квартиру та, відповідно, вимагати повернення сплаченого ними. Тобто відповідач вимагав набути права на квартиру, але за меншу ціну, ніж про яку сторони домовилися під час укладення зазначеного договору.

3. Сенс запровадження поряд з валютою платежу також і валюти боргу полягає у тому, щоб прив`язати розмір грошового зобов`язання до певної стабільної у вартісній спроможності суми, вираженої у стійкішій ніж українська гривня твердій іноземній валюті, з тією метою, щоб розрахувати розмір кожного платежу в еквіваленті до такої твердої та стабільної іноземної валюти станом на момент його здійснення.

Враховуючи наведене вважаємо, що тлумачення пунктів 4, 5 договору можливо здійснити на першому рівні тлумачення, застосувавши загальноприйняті у період укладення договору купівлі-продажу значення термінів.

Висновок Об`єднаної палати про те, що, розуміючи інтереси кредитора, який укладав договори купівлі-продажу квартир за умов надмірної інфляції, Верховний Суд, водночас враховує, що будівництво житлового будинку було розпочато навесні 1991 року забудовником ДО КВХФО «Дарниця» за рахунок державних централізованих капіталовкладень. Будівництво за рахунок коштів Державного бюджету України продовжувалося до травня 1993 року, а потім було призупинено у зв`язку з відсутністю фінансування. Влітку 1995 року, після укладення правонаступником ДО КВХФО «Дарниця» - ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» із своїми працівниками, які перебували на обліку осіб, які потребували поліпшення житлових умов, договорів на часткову участь у будівництві будинку, будівництво його було поновлено і завершено в грудні 1996 року (див.: ухвалу Верховного Суду України від 30 травня 2012 року у справі № 6-59830вов10, т. 1, а. с. 11), не може свідчити, що сторони не погоджували сплату за договором купівлі-продажу лише в національній валюті, оскільки зміст умов договору свідчить про протилежне, про прив`язку платежів до умовних одиниць, яким, як зазначено, відповідали долари США.

Потрібно враховувати, що сторони уклали саме договір купівлі-продажу майна, квартири відповідачам та іншим покупцям за аналогічними договорами не надавалися як соціальне житло, а тому умови договору купівлі-продажу мають виконуватися сторонами, оскільки укладення іншого договору між сторонами не доведено.

Щодо поведінки сторін після укладення договору

Важливою з точки зору тлумачення умов договору купівлі-продажу, також є поведінка сторін після його укладення, а саме укладення додаткової угоди, яка зафіксувала волю сторін і визначила порядок розрахунків - 15-річна розстрочка із щомісячною виплатою вартості квартири у гривнях в еквіваленті 80 умовних одиниць в національній валюті України за курсом Національного банку України на момент виплати та здійснення покупцями протягом певного часу виплат у порядку, встановленому цією додатковою угодою.

Визнання додаткової угоди недійсною у 2009 році з підстав недотримання нотаріальної форми не спростовує факт волевиявлення продавця і покупців встановити зрозумілий і взаємоприйнятний для обох сторін порядок розрахунків за укладеним договором (дефекту волі сторін у справі про недійсність додаткових угод суд не встановив). Така поведінка сторін підтверджує дійсні наміри покупців та продавця під час укладення договору купівлі-продажу квартири щодо визначення вартості квартири, яка повинна була бути сплачена у гривнях у сумі, еквівалентній зафіксованій в умовних одиницях сумі.

Положення цивільного законодавства визначають дві складові, які разом становлять обов`язок покупця за договором купівлі-продажу: 1) оплатити товар за ціною, яка передбачена у договорі купівлі-продажу, та 2) вчинити за свій рахунок дії, необхідні для здійснення відповідного платежу.

Порядок, якого дотримується покупець для здійснення оплати товару, в контексті заборони суперечливої поведінки, підтверджує його розуміння та згоду з умовами оплати, що включені до укладеного ним же відповідного договору. І такі дії дають підстави для певних релевантних очікувань іншій стороні правочину.

Безумовно, активні дії покупця, які виражаються у перерахуванні оплати вартості товару з прив`язкою до курсу зазначеної у договорі умовної одиниці (іноземної валюти), дають підстави вважати, що покупець розумів та погоджувався виплатити продавцю вартість товару, визначену саме з урахуванням курсу умовних одиниць (іноземної валюти). Враховуючи усталений на той час звичай прирівнювати курс умовних одиниць до курсу долара США та той факт, що після укладення додаткової угоди до договору купівлі-продажу покупці протягом тривалого часу виконували їх умови та здійснювали оплати кожного місяця у гривнях за курсом долара США, який діяв на момент здійснення виплати, можна стверджувати, що продавець мав реальні очікування на отримання відповідної суми в еквіваленті доларів США. Це також підтверджує намір покупців придбати квартири у продавця за ціною в доларах США, яка має бути виплачена протягом 15 років щомісячними платежами у гривнях за курсом, чинним на момент здійснення платежів. Такі дії покупців свідчать про їхню згоду з визначеним порядком оплати.

Відтак, положення пунктів 4, 5 договору купівлі-продажу доцільно тлумачити саме з урахуванням згаданої поведінки покупців квартири.

Щодо належного виконання умов договору

Давши належне тлумачення та з`ясувавши дійсні домовленості сторін, вважаємо, що ця домовленість передбачала поступову виплату відповідачами суми боргу з оплатою за придбану квартиру, яка розраховувалася у гривні до долара США за офіційним курсом, встановленим НБУ станом на день кожного окремого платежу.

Належне виконання умов договору передбачає виконання усіх дій, передбачених таким договором, притому (в разі відсутності повноваження на обрання стороною альтернативної поведінки) такі належні дії мають відповідати усім вимогам та змісту домовленості одночасно. Тобто сукупна сума платежу мала відповідати доларовому еквіваленту суми заборгованості, розрахованому за відповідними курсами, що були чинними на момент кожного чергового платежу.

Визначаючи, чи припинилося зобов`язання виконанням, підлягають застосуванню правила статті 599 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У справі, що переглядалася, аналіз пунктів 4, 5 договору купівлі-продажу дає підстави для висновку, що визначення ціни предмета договору купівлі-продажу має дві складові - 31 721, 00 грн, що на момент здійснення операції відповідало 16 750, 00 умовних одиниць, які розумілися сторонами як долари США за курсом Національного банку України на день укладення цього договору.

Положення договору не містять альтернативних умов, відповідно до яких боржник мав право на власний розсуд обрати, яку суму боргу він має сплатити як вартість квартири, що становитиме належне виконання зобов`язання за договором купівлі-продажу, зокрема, 31 721, 00 грн або 16 750, 00 умовних одиниць. Умови договору щодо ціни придбаної квартири є достатньо чіткими та зрозумілими. Відповідно до цих умов покупець мав сплатити продавцю суму, яка відповідає 16 750, 00 умовних одиниць, під якими розуміються долари США, за курсом Національного банку України в гривнях України.

Тобто дії боржника у наведеному грошовому зобов`язанні лише тоді можуть призводити до його припинення в силу виконання, коли вони за своїм змістом задовольнятимуть усім умовам щодо здійснення оплати. За відсутності окремого застереження у тексті договору та за наявності двох вимог до належного виконання обов`язку з оплати купівельної суми дії боржника мають відповідати цим умовам одночасно.

Викладене дає підстави для висновку, що станом на день постановлення рішення у справі, розмір зобов`язання підлягав визначенню в українській гривні за відповідним курсом до долара США, станом на такий день.

Щодо застосування до спірних правовідносин правових висновків Великої палати Верховного Суду, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року у справах № 753/9563/14 (провадження № 61-16578св18) та № 753/9564/14 (провадження № 61-16575св18), викладених у справах за подібних фактичних обставин

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з підпунктом 7 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що обов`язковими у застосуванні є правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, а також у постановах Верховного Суду України у разі, якщо не встановлено підстав для відступу від такого висновку.

Потрібно враховувати, що правовий висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Об`єднана палата застосувала до спірних правовідносин правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14ц (провадження № 61-11сво17), відповідно до якого у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).

Тож у зазначеній постанові викладено правовий висновок щодо застосування статті 213 ЦК України у разі, якщо буквальне розуміння умов договору не дає можливості визначити дійсний зміст домовленості сторін.

Проте, у цій постанові не зроблено висновок про застосування правил статті 169 ЦК Української РСР. Постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ґрунтується на тому, що неможливо визначити зміст умов укладеного між сторонами договору, а не на тому, що така умова, на суті якої наполягав позивач, не відповідає правилам статті 169 ЦК Української РСР та статті 533 ЦК України.

Із правовим висновком, викладеним у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14ц (провадження № 61-11сво17), погодилися колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 753/9563/14-ц

(провадження № 61-16578св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 753/4078/17 (провадження № 61-14291св18), виклавши у постановах подібні правові висновки щодо спірних правовідносин.

Безумовно, справа, що переглядається, є пов`язаною з цією правовою позицією, яка полягає у певному розумінні норми права, проте Суд не пов`язаний оцінкою обставин справи та вправі їм давати власну правову оцінку. Наведені висновки не містять такої правової позиції, яка є обов`язковою для цього суду під час вирішення описаного судового спору, оскільки у згаданій постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду сформульовано правову позицію щодо застосування статті 213 ЦК України, зокрема змісту правила четвертого рівня тлумачення правочину з використанням тлумачення contra proferentem.

Натомість, під час розгляду цієї справи, виходячи з обставин, встановлених у ній судами, можливо з`ясувати дійсну волю сторін на підставі буквального тлумачення укладеного правочину за правилами першого рівня тлумачення. Тобто використання першого рівня тлумачення правочину виключає необхідність застування правил наступних рівнів його тлумачення, висновки про які викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Надаючи оцінку обов`язковості правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 753/22010-ц (провадження № 14-211цс18), потрібно враховувати, що, направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Велика Палата Верховного Суду встановила істотне порушення норм процесуального права (правил статті 61 ЦПК України 2004 року та статті 82 ЦПК України). Це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. У зв`язку з допущенням судами першої та апеляційної інстанцій порушень норм процесуального права Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про неможливість вирішення виключної правової проблеми, поставленої Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 08 травня 2018 року.

Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові сформулювала правову позицію з приводу застосування правила про преюдицію, проте обставини справи, що переглядалася Об`єднаною палатою, свідчать про те, що правила про преюдицію під час розгляду цієї справи порушено не було. Відповідно через неоднаковість обставин кожної зі згаданих справ наведений правовий висновок у цій справі не підлягає застосуванню.

При цьому, у пункті 58 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України дала таку вказівку судам першої та апеляційної інстанцій: «Під час нового розгляду справи суд повинен виконати вимоги процесуального закону, врахувати викладені у постанові висновки суду касаційної інстанції, на підставі належних і допустимих доказів встановити фактичні обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справита впливають на права й інтереси учасників спору, зокрема, встановити згідно з визначеними правилами тлумачення договорів, враховуючи звичаї ділового обороту, попередню та наступну поведінку сторін договору купівлі-продажу квартири, їх майнові інтереси, права й обов`язки, дійсний зміст, природу та мету цього договору, валюту зобов`язання його сторін, особливості проведених розрахунків між ними, а також надати належну оцінку наданим учасниками спору доказам, їх аргументам і постановити законне й обґрунтоване рішення».

Отже, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 753/22010/14-ц (провадження № 14-211цс18) Суд звернув увагу на необхідність витлумачити умови договору купівлі-продажу квартири з урахуванням вимог статті 213 ЦК України, враховуючи звичаї ділового обороту, попередню та наступну поведінку сторін договору купівлі-продажу квартири, їх майнові інтереси, права й обов`язки, дійсний зміст, природу та мету цього договору, валюту зобов`язання його сторін, особливості проведених розрахунків між ними.

Відповідно, незважаючи на певну подібність обставин спорів у справах, які перебували на розгляді Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, а також колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, застосовуючи наведений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду щодо тлумачення умов договору, самостійно надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, що переглядалася у цьому провадженні, Об`єднана палата мала можливість здійснити тлумачення умов договору, виходячи з буквального розуміння його умов з урахуванням соціально-економічних умов, а також усталеної практики цивільного обороту, що склалася в Україні станом на момент укладення договору купівлі-продажу. Таке тлумачення дає можливість визначити, щодо яких саме умов між сторонами досягнуто домовленість у договорі.

Під час здійснення тлумачення умов договору купівлі-продажу підлягала врахуванню поведінка сторін, їхні майнові інтереси та дійсний зміст, природу та мету цього договору.

Наведене врахувала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 753/11009/19 (провадження № 61-1903св20), здійснивши тлумачення пунктів 4, 5 договору на першому рівні тлумачення.

Застосовуючи до спірних правовідносин четвертий рівень тлумачення, Об`єднана палата не навела мотивів неможливості здійснення такого тлумачення на перших трьох рівнях, лише констатувавши таку неможливість, не зазначивши, у чому полягали перешкоди у здійсненні тлумачення умов договору на перших трьох рівнях. Лише за вмотивованого висновку про неможливість здійснення тлумачення умов договору на перших трьох рівнях, Об`єднана палата вправі була застосовувати четвертий рівень тлумачення та принцип contra proferentem.

Потрібно враховувати, що передусім тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими у статті 213 ЦК України. Виключно у разі неможливості визначити справжній зміст відповідної умови договору за допомогою зазначених рівнів тлумачення, може використовуватися спосіб тлумачення за принципом contra proferentem.

Відступаючи від правових висновків, викладених Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 753/11009/19

(провадження № 61-1903св20), щодо здійснення тлумачення умов договору на першому рівні, Об`єднана палата таких висновків колегії суддів не спростувала та безпідставно вважала, що потрібно застосовувати принцип contra proferentem для тлумачення умов договору у справі, що переглядається.

Щодо суті спору

У справі, яка переглядається, виникли правовідносини з приводу виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу квартири.

Визначення наявності чи відсутності заборгованості залежить лише від здійснення судом тлумачення умов пункту 4 договору купівлі-продажу, щодо якого у сторін договору існує різна правова позиція.

Враховуючи здійснене нами тлумачення умов договору, вважаємо, що позов ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» підлягав задоволенню.

Як встановили суди та не заперечує відповідач, продавець виконав взяті на себе зобов`язання та передав квартиру, яка є предметом договору, у власність покупцям. Натомість, враховуючи зміст умов договору купівлі-продажу, покупці взяті на себе зобов`язання з повної оплати вартості квартири на умовах розстрочення платежу не виконали, помилково визначивши в односторонньому порядку та на власний розсуд розмір оплати предмета договору у гривнях, який не відповідає обумовленому сторонами під час укладення договору розміру вартості майна в умовних одиницях (доларах США) (валюта боргу), а також оплатою окремими платежами з розстроченням на тривалий період в українських гривнях.

Викладене свідчить про порушення прав продавця на отримання ним сплати повної вартості предмета договору купівлі-продажу, визначеного сторонами цього договору.

Визначення вартості в умовних одиницях, під якими сторони розуміли долари США, за усіма обставинами справи є очевидним для будь-якої розсудливої, поінформованої та добросовісної особи, оскільки відповідає суті досягнутої домовленості, враховує правову та економічну мету кожної зі сторін і їх інтереси, що об`єктивно заслуговують на увагу, з врахуванням соціально-економічних умов, за яких відбулося досягнення такої домовленості між сторонами.

Відповідач не оспорював дійсність договору купівлі-продажу, прийняв виконання за цим договором від позивача, частково виконав свої обов`язки, не погодившись на певному етапі виконання договору з тлумаченням окремих його умов про визначення розміру вартості майна, придбаного ним, що свідчить про бажання зберегти у себе у власності набуту квартиру.

Враховуючи, що зобов`язання, яке виникло між сторонами договору купівлі-продажу, є дійсним, сторони цього зобов`язання бажають досягнути мету договору, а тому зобов`язані виконати його в повному обсязі, чим забезпечити дотримання прав та інтересів кожного із учасників цих правовідносин.

Невиконання однією із сторін договору досягнутих умов у повному обсязі свідчить про порушення прав та інтересів іншої сторони, а отже, є підставою для захисту порушених прав та інтересів кредитора за грошовим зобов`язанням. Протилежне не відповідатиме принципу pacta sunt servanda, що призводитиме до того, що сторона за договором допускатиме ухилення від належного виконання зобов`язань за договором за нічим не обмеженим та вмотивованим її розсудом.

ЗАГАЛЬНІ ВИСНОВКИ

Підсумовуючи, вважаємо, що Верховний Суд мав керуватися тим, що умови зазначеного договору купівлі-продажу були зрозумілими сторонам під час його укладення, оскільки про це не заявила жодна зі сторін, відповідачі прагнули настання усіх наслідків укладення такого правочину, а так само прагнули його виконання. Відповідно воля набувачів була спрямована на придбання квартири з розстроченням оплати за її купівлю за ціною, визначеною у певній сумі в іноземній валюті (валюта боргу), та оплатою у національній валюті, розрахованою за офіційним курсом іноземної валюти до української гривні станом на день здійснення кожного такого платежу (валюта платежу).

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, надаючи правову оцінку умовам договору, повинна була здійснити тлумачення цих умов на першому рівні, а у разі неможливості - з урахуванням відповідного обґрунтування здійснити тлумачення на другому та третьому рівнях та лише у разі неможливості здійснити тлумачення на згаданих рівнях застосувати четвертий рівень тлумачення відповідно до принципу contra proferentem.

Підсумовуючи, наголошуємо на тому, що тлумачення умов договору здійснюється за допомогою певних прийомів тлумачення його змісту - від буквального до системного тощо - почергово відповідно до рівнів тлумачення та виключно у разі неможливості здійснити тлумачення на одному рівні - виникають підстави для здійснення тлумачення на наступному рівні. Застосування відразу прийомів тлумачення умов договору на четвертому рівні є неприпустимим, якщо суд не переконається, що усі інші три рівні тлумачення з відповідними засобами з`ясування дійсної волі сторін виявилися безрезультатними.

Підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з`ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тлумачення не може створювати, а лише роз`яснює наявні умови угоди.

Оскільки метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який становить права та обов`язки сторін, тлумачення потрібно розуміти як спосіб забезпечення можливості виконання сторонами умов правочину.

За змістом статті 213 ЦК України тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Тлумачення змісту правочину є правом суду за умови наявності відповідного спору.

Метою тлумачення правочину є з`ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі.

Потреба у тлумаченні правочину виникає у зв`язку з неповнотою або недостатньою ясністю окремих його умов. Саме тому при тлумаченні правочину суд насамперед повинен був брати до уваги однакове для всього змісту правочину буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, вжитих у правочині.

Переважним способом правового регулювання договірних цивільних відносин в Україні є саморегулювання, що здійснюється безпосередньо учасниками таких відносин як членами громадянського суспільства з урахуванням їх власних інтересів. Саморегулювання договірних цивільних відносин - це врегулювання зазначених відносин на власний розсуд безпосередньо їх учасниками (сторонами) в укладеному між ними договорі, норми (правила) якого можуть відступати від норм (нормативних приписів), закріплених у відповідних актах цивільного законодавства та розрахованих на врегулювання саме таких відносин, крім випадків, коли в актах цивільного законодавства прямо вказано на неможливість відступати від норм (нормативних приписів), що вміщені в них, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті укладеного між сторонами договору.

Як регулятор договір містить обов`язкові для обох сторін правила поведінки, а тому міркування, не пов`язані з визначенням дійсного змісту домовленості сторін, мають обмежений вплив на розуміння та застосування умов договору у цивільному праві.

Резюмуючи, констатуємо, що, у Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не було підстав для відступу від висновків колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 753/11009/19 (провадження

№ 61-1903св20). Так само не було підстав для відступу від висновків Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладених у постановах від 11 вересня 2019 року у справах № 753/9563/14 (провадження № 61-16578св18) та № 753/9564/14 (провадження № 61-16575св18), оскільки у зазначених постановах колегії суддів не зроблено висновок про застосування правил статті 169 ЦК Української РСР та статті 533 ЦК України.

У зв`язку з наведеним Верховний Суд мав скасувати оскаржену постанову суду апеляційної інстанції із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Судді Б. І. Гулько

С. О. Погрібний