КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 753/19223/21

номер провадження №22-ц/824/9547/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: представник відповідача Хитрова Л.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2022 року /суддя Котвицький В.Л./

у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про порушення прав споживача, визнання недійсним кредитного договору, зменшення розміру суми, що стягується з боржника, стягнення безпідставно отриманих коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року позивач звернулась до суду з даним позовом. Просила суд визнати недійсним кредитний договір між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 від 12.02.2013 в частині визначених та застосованих умов Овердрафту в пунктах 1.1.1.52, 2.1.1.5.7, 2.1.1.12.6 договору; зменшити розмір суми, яка стягується з боржника ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.06.2018 в сумі 116 980,00 грн. до 8881,85 грн.; стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 85 550,65 грн. безпідставно отриманих грошових коштів.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено./а.с.107-110/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не враховано, що такі умови договору, які встановлюють плату за обслуговування кредиту, відповідно до положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, а тому є недійсними. Такого висновку дійшов Касаційний цивільний суд у своїй постанові від 13.11.2019 року у справі №310/2489/14-ц. Наголошував, що несправедливим визнається встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (пункт 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, вказувала, що суд першої інстанції безпідставно обґрунтував оскаржуване рішення іншим судовим рішенням від 06.06.2018 яким встановлено та підтверджено правомірність, дійсність оспорюваної частини договору від 12.02.2013. Вказувала, що воно не має преюдиційного значення, оскільки була позбавлений права доводити недійсність оспорюваної частини кредитного договору під час розгляду справи про стягнення з неї заборгованості, тому, що участь у справі не брала. Вказувала, що судом першої інстанції неправильно визначено правовідносини та неправильно застосовано норми матеріального права.

Апелянт та її представник в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, клопотали про розгляд справи за їх відсутності, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 12.02.2013 між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК», шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, було укладено Договір про надання банківських послуг.

На виконання умов укладеного між сторонами Договору про надання банківських послуг від 12.02.2013 Банком видано, а ОСОБА_1 отримано кредитну картку типу «Універсальна» із встановленим кредитним лімітом у сумі 8000,00 грн.

Вказані обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі №753/6680/18 за позовом АТ КБ "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яке набрало законної сили 12.07.2018 та не спростовуються самим позивачем.

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини щодо відкриття, ведення та обслуговування карткового рахунку, його функціонування та кредитування рахунку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався нормами ч. 1 статті 207 ЦК України, якою передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Стаття 207 ЦК України не передбачає вичерпний перелік таких документів, тому наряду з листами та телеграмами можуть використовуватися і інші засоби зв`язку, наприклад, електронний.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Звертаючись із позовною вимогою про визнання недійсним частини договору, ОСОБА_1 вважає, що п.п. 1.1.1.52, 2.1.1.5.7, 2.1.1.12.6 Договору, якими на її думку передбачено нарахування надто великої компенсації по кредиту, є недійсними через їх несправедливість.

При цьому, як на правову підставу своїх вимог, позивач посилається на п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", у відповідності до якого визначено несправедливою таку умову договору, яка встановлює вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

В той же час під непропорційно великою сумою компенсації у разі невиконання позивачем зобов`язань за договором вона розуміє саме нараховані відсотки у сумі 111 058,77 грн., які стягнуті на користь відповідача рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.06.2018 р.

Судом першої інстанції вірно вказано на те, що судовим рішенням від 06.06.2018 р. стягнуто заборгованість по тілу кредиту та заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами. Штрафні санкції до позивача у вигляді пені, неустойки тощо не були застосовані.

Водночас, відповідно до ч. І ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормами частин першої-другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ст.. 6, ч. 1 ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Оскільки, на правовідносини щодо нарахування відсотків за користування кредитними коштами не розповсюджується дія п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не встановлено порушень в момент вчинення правочину у відповідності до ст. 203, 215 ЦК України, то відповідно відсутні і правові підстави для визнання таких умов договору недійсними.

Крім того, суд також вірно врахував, що судовим рішенням від 06.06.2018 р. фактично встановлено та підтверджено правомірність, дійсність оспорюваної частини договору від 12.02.2013 р.

Відповідні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №369/1495/16-п (провадження № 61-19654св).

Доводи апеляційної скарги про те, що під час розгляду справи про стягнення заборгованості позивач присутня не була, а тому була позбавлена можливості доводити недійсність умов договору, апеляційним судом не приймаються з огляду на те, що як вірно встановлено в ході розгляду справи заборгованість була стягнута за процентами та кредитом.

Окрім іншого, позивач також просила зменшити розмір суми, яка стягується з неї за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.06.2018 з 116 980,00 грн. до 8881,85 грн.

Судом першої інстанції вірно вказано на те, що дана вимога не підлягає до задоволення, оскільки судове рішення, яке постановлено в одній справі не може бути змінено іншим судовим рішенням. Порядок перегляду рішень передбачений ЦПК України, зокрема як перегляд заочних рішень, апеляційне та касаційне оскарження судових рішень.

Як на підставу задоволення позовної вимоги щодо стягнення з відповідача коштів у сумі 85 550,65 грн., позивач посилається на ст. 1212 ЦК України, відповідно до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Проте, загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання за судовим рішенням не вважається безпідставним. А як вже наголошувалось наявність невиконаного договірного зобов`язання встановлено рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.06.2018.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що договірний характер правовідносин, що існують між сторонами і на підставі яких виникло право вимоги та обов`язок повернення коштів, виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги, щодо того, що п.п. 1.1.1.52, 2.1.1.5.7, 2.1.1.12.6 Договору, у відповідності до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" апеляційним судом відхиляються з огляду на те, що судом першої інстанції їм була надана правильна оцінка.

Крім того, п. 1.1.1.52 визначено поняття овердрафту, п. 2.1.1.5.7 визначено зобов`язання отримувача картки слідкувати за витратами коштів, а п. 2.1.1.12.6 передбачено порядок нарахування процентів і відсилку на Тарифи банку, що жодним чином не відноситься до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" - встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2022 року - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: