Постанова

Іменем України

27 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 334/5735/19

провадження № 61-1164св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя в складі судді Турбіної Т. Ф. від 30 листопада 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду в складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З. від 22 листопада 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» (далі - ТОВ «Запоріжжяелектропостачання») про визнання наказу про звільнення недійсним, поновлення на посаді, нарахування та виплату матеріальної допомоги по тимчасовій непрацездатності, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що на підставі наказу № 14-к від 20 грудня 2008 року його було прийнято на роботу до ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» на посаду заступника директора з питань забезпечення бізнесу. 24 травня 2019 року керівництвом ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» йому було примусовому запропоновано звільнитися із займаної посади, при цьому мали місце елементи психологічного тиску стосовно нього. У якості підстави для звільнення було запропоновано керівництвом угоду сторін і він змушений був її підписати. Сторонами було визначено дату звільнення - 07 червня 2019 року, про що ним було зроблено відповідний запис у заяві від 24 травня 2019 року. Упродовж вказаного періоду керівництвом було винесено наказ № 343 від 03 червня 2019 року про звільнення позивача з вище вказаної посади на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України - за угодою сторін з 07 червня 2019 року. Вважає, що звільнення відбулося з ініціативи відповідача, а не за угодою сторін. Зміст наказу став відомим позивачу лише при видачі трудової книжки - 08 липня 2019 року, про що він зробив відповідний запис із позначенням дати. З 4 червня 2019 року він проходив стаціонарне лікування у 5-й міській лікарні до 19 червня 2019 року, а з 20 червня 2019 року він продовжив курс стаціонарного лікування у Запорізькій обласній лікарні до 05 липня 2019 року.

Позивач вважає, що відповідач повинен поновити його на роботі з наступного дня після звільнення, тобто з 08 червня 2019 року до 08 липня 2019 року включно, коли його було фактично звільнено та видано трудову книжку. За вказаний період має бути нараховано суму матеріальної допомоги по тимчасовій непрацездатності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача щодо звільнення позивача, наказ про його звільнення відповідають вимогам трудового законодавства. Підстав для задоволення позовних вимог про поновлення позивача на посаді з 08 червня 2019 по 08 липня 2019 року судом першої інстанції не встановлено, відповідно, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, які є похідними вимогами від вимоги про поновлення на роботі в разі незаконного звільнення працівника.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Запорізького апеляційного суду від 22 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2020 року залишено без змін.

Апеляційний суд погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову в позові, зазначив про те, що місцевий суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки останнього було звільнено з дотриманням положень трудового законодавства. Будь-якого впливу на позивача при написанні заяви про звільнення за угодою сторін не встановлено.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

У січні 2022 ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 листопада 2021 року, у якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 205/4196/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України) в частині того, що не допускається звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 статті 40 КЗпП України), а також у період перебування працівника у відпустці (перше речення частини третьої статті 40 КЗпП України); а наслідки порушення гарантії, визначеної у першому реченні частини третьої статті 40 КЗпП України, усуваються шляхом зміни дати припинення трудових відносин на перший день після закінчення періоду непрацездатності чи відпустки.

Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу

У квітня 2022 року ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» звернулося до Верховного Суду із відзивом на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначає, що позивачем шляхом подання заяви було здійснено волевиявлення про припинення трудового договору за угодою сторін згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України, а саме з 07 червня 2019 року, а відповідачем, прийнято та погоджено, шляхом підписання наказу від 03 червня 2019 року, з дати, яку позивач сам визначив у своїй заяві про звільнення. Оскільки стан тимчасової непрацездатності не перешкоджав припиненню трудових відносин за угодою сторін, заяв від позивача про відкликання його заяви або зміну дати припинення трудових відносин до відповідача не надходило, відповідно роботодавець не мав підстав проводити звільнення позивача в іншу дату, ніж 07 червня 2019 року.

Узагальнені доводи відповіді на відзив

У квітні 2022 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із відповіддю на відзив ТОВ «Запоріжжяелектропостачання», у якому просить відхилити доводи та аргументи зазначені відповідачем у відзиві на касаційну скаргу як необґрунтовані та такі, що не ґрунтуються на нормах матеріального і процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 09 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу № 334/5735/19 з Ленінського районного суду м. Запоріжжя.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2022 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що згідно наказу № 14-к від 20 грудня 2018 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду заступника директора з питань забезпечення бізнесу ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» з 21 грудня 2018 року.

23 травня 2019 року ОСОБА_1 написав заяву про звільнення із займаної посади з 07 червня 2018 року згідно з частиною першою статті 36 КЗпП України. Відповідно до заяви про звільнення за угодою сторін від 23 травня 2019 року, у зв`язку з досягненням відповідачем та позивачем взаємної згоди (домовленості) про припинення з ОСОБА_1 трудового договору за угодою сторін, відповідач погоджується на звільнення позивача з 07 червня 2019 року.

Наказом № 343 від 03 червня 2019 року про припинення трудового договору ОСОБА_1 звільнено з 07 червня 2019 року із займаної посади на підставі заяви за угодою сторін згідно частини першої статті 36 КЗпП України.

Листом від 07 червня 2019 року № 900 ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» на адресу ОСОБА_1 надіслано повідомлення про необхідність отримати трудову книжку.

Також суд установив, що з 04 червня 2019 року позивач проходив стаціонарне лікування у 5-й міській лікарні до 19 червня 2019 року, що підтверджується листком тимчасової непрацездатності АДУ № 481706.

З 20 червня 2019 року позивач продовжив курс стаціонарного лікування у Запорізькій обласній лікарні до 05 липня 2019 року, що підтверджується листком тимчасової непрацездатності АДЛ № 199235 (первинний), оформленим з 20 червня 2019 року по 05 липня 2019 року.

З наказом про звільнення ОСОБА_1 був ознайомлений 08 липня 2019 року, про що міститься його підпис в наказі про звільнення.

Згідно протоколу № 19 засідання комісії із соціального страхування від 10 липня 2019 року ОСОБА_1 за лікарняним листом АДУ № 481706 ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» 19 червня 2019 року здійснило нарахування за період з 04 червня 2019 року по 19 червня 2019 року (за 16 календарних днів) всього 22 482,72 грн.

Згідно відомості розподілу виплат від 10 липня ОСОБА_1 10 липня сплачені лікарняні за червень 2019 року в розмірі 5 655,81 грн.

Згідно відомості розподілу виплат від 21 серпня 2019 року ОСОБА_1 21 серпня 2019 року сплачено лікарняні за червень 2019 року в сумі 12 422,78 грн.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої та шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений в абзаці сьомому статті 5-1 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Перебуваючи з відповідачем у трудових відносинах, ОСОБА_1 написав заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін, на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України з 07 червня 2019 року, яку він особисто подав відповідачу, а останній погодився з припиненням трудового договору .

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів у розумінні статей 76-78 ЦПК України на підтвердження вчинення на нього тиску відповідачем під час написання заяви про звільнення із займаної посади за угодою сторін. Сукупність вищевказаних фактів свідчить про домовленість між роботодавцем та працівником про звільнення на підставі угоди сторін, тому звільнення позивача було правомірним.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач правильно звільнений на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, суд встановив факт законності такого звільнення, а тому відсутні правові підстави для його поновлення на роботі.

Проте суди, вирішуючи спір, визнали законним звільнення позивача у період його тимчасової непрацездатності.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 частини першої статті 40 КЗпП України), а також у період перебування працівника у відпустці (перше речення частини третьої статті 40 КЗпП України).

Аналіз положень частини третьої статті 40 КЗпП України свідчить про те, що закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)2019 у справі № 3-425/2018(6930/18) за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України. У цьому рішенні Конституційний Суд України, зокрема, вказав, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові відносини (абзац п`ятнадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення).

Велика Палата Верховного Суду у пункті 39 постанови від 15 вересня 2020 року в справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19) сформулювала висновок, що в разі порушення гарантії, передбаченої частиною третьою статті 40 КЗпП України, негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).

Отже, наслідки порушення гарантії, визначеної у першому реченні частини третьої статті 40 КЗпП України, у цьому випадку слід усунути шляхом зміни дати звільнення, а саме: визначити датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності позивача - 08 липня 2019 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди виходили з того, що така вимога є похідною від вирішення вимоги про поновлення позивача на роботі, а тому за відсутності підстав для визнання звільнення ОСОБА_1 незаконним середній заробіток стягненню не підлягає.

За змістом частини першою статті 235 КЗпП України оплата вимушеного прогулу має місце у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на роботу.

У постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року в справі № 761/36220/17 (провадження № 61-3100св20) зроблено висновок, що «аналіз та тлумачення положень статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. Вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльності роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця. Виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізувати своє право на працю. За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати. Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню. Отже, оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові. У випадках зміни дати звільнення відсутній склад трудового майнового правопорушення, тобто підстава і умови матеріальної відповідальності роботодавця. Причинами того, що працівник не виконував свої трудові обов`язки і не отримував заробітну плату, є тимчасова непрацездатність, а не винні дії (бездіяльність) роботодавця. Зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом, за який працівникові виплачується середній заробіток, розмір якого обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. У випадку зміни дати звільнення середній заробіток за час вимушеного прогулу не виплачується, а працівникові за його заявою чи за позовом до суду за період тимчасової непрацездатності виплачується допомога по тимчасовій непрацездатності відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

На підставі оцінки належних та допустимих доказів по справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, вірно дійшов висновку, що зобов`язання щодо виплати матеріальної допомоги по тимчасовій непрацездатності за листком тимчасової непрацездатності АДУ № 481706 підприємством виконано в повному обсязі, за листком тимчасової непрацездатності АДЛ № 199235 відповідач не несе обов`язку з його оплати з наведених вище підстав.

Оскільки суди дійшли правильного по суті висновку щодо відмови в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак з помилкових мотивів, оскаржувані судові рішення в зазначеній частині підлягають зміні з викладанням їх мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, другої і четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Ураховуючи наведене, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову в цій частині шляхом зміни дати звільнення ОСОБА_1 із займаної посади з 07 червня 2019 року на 08 липня 2019 року. Оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають зміні з викладенням їх мотивувальної частини в редакції цієї постанови. Оскаржувані судові рішення в частині вимог про виплату матеріальної допомоги по тимчасовій непрацездатності підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 листопада 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з питань забезпечення бізнесу з 07 червня 2019 року на 08 липня 2019 року.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 листопада 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

У решті вимог судові рішення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун