Справа № 752/5478/19 Головуючий в суді І інстанції Хоменко В.С.
Провадження № 22-ц/824/296/2022 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про солідарне стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_2 подав до суду вказаний позов, який обґрунтовував тим, що 09 листопада 2012 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, оформлений письмовою розпискою, за умовами якого у позику ним було надано ОСОБА_3 385 000,00 доларів США строком до 30 грудня 2018 року.

Однак, ОСОБА_3 у передбачений договором строк вказану грошову суму не повернула, свої зобов`язання за договором не виконала.

Оскільки у добровільному порядку ОСОБА_3 не бажає повертати борг, то вимушений звернутись до суду з даним позовом відповідно до ст. ст. 209, 541, 543, 1046, 1047 ЦК України та ст. ст. 63, 65, 68 СК України до відповідачів як солідарних боржників, оскільки на час отримання грошових коштів вони перебували у шлюбі.

Просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на його користь боргу за договором позики в сумі 10 285 852,50 грн. та судові витрати.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 березня 2021 року позов задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 10 285 852,50 грн. та судовий збір в розмірі 9 605,00 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його в частині задоволених позовних вимог скасувати, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовував доводи апеляційної скарги тим, що місцевий суд розглянув справу без його участі та не врахував, що заявлений ОСОБА_2 позов є надуманим, спрямованим на доведення ОСОБА_3 в суді у іншій цивільній справі щодо поділу їх спільного майна своєї матеріальної спроможності придбати їх квартиру за особисті кошти, а відтак судом належним чином не досліджено всі обставини, що мають значення для справи та ухвалено в частині задоволених позовних вимог незаконне та необґрунтоване рішення.

Від представника ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Від представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а відтак просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки ОСОБА_3 не виконала належним чином своїх зобов`язань щодо повернення грошових коштів за договором позики, а у суді не заперечувала проти задоволення позову про стягнення з неї суми позики, то із ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню 10 285 852,50 грн та судовий збір у розмірі 9 605,00 грн.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що, оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів отримання ОСОБА_3 вказаних грошових коштів в інтересах сім`ї та використання їх саме в інтересах сім`ї, то у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 стосовно солідарного стягнення грошових коштів за договором позики необхідно відмовити.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з копії розписки від 09.11.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримала в позику від ОСОБА_2 385 000,00 доларів США з її погашенням до 30.12.2018 року (а.с. 9 т.1).

Згідно інформації на сайті Судова влада, у провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває справа №757/75083/17-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю (а.с.13 т.1).

На час укладення договору позики, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Як зазначає позивач, ОСОБА_3 не виконала належним чином своїх зобов`язань про повернення грошових коштів, про які йдеться в зазначеному вище договорі, позику не повернула, а ОСОБА_3 вказану обставину в суді першої інстанції визнала і не заперечувала проти задоволення позову щодо стягнення з неї суми позики.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.

Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

За таких обставин згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що матеріали справи не містять доказів одержання і використання ОСОБА_3 зазначеної позики саме в інтересах сім`ї, крім того, в самій розписці від 09.11.2012 року зазначено, що кошти отримуються на власні потреби ОСОБА_3 , а відтак висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення боргу лише з самої ОСОБА_3 є обґрунтованим.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що встановлення обставин витрачання коштів, зазначених в розписці від 09.11.2012 року, саме на придбання квартири АДРЕСА_1 , виходить за межі доводів позовної заяви та не є предметом розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги про наявність обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції, у зв`язку з порушенням норм процесуального права, відхиляються колегією суддів, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку в тому числі з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Як вбачається з матеріалів справи, представник ОСОБА_1 належним чином був повідомлений про розгляд справи, призначений на 24 березня 2021 року, що підтверджується розпискою (а.с.198 т. 1)

23 березня 2021 року до суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи з огляду на епідемію коронавірусної хвороби (COVID-19).

Суд розглянув зазначене клопотання та вважав за можливе розглядати справу за відсутності належним чином повідомлених сторін.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID 19» від 11 березня 2020 року № 211 (із змінами та доповненнями) з 12 березня 2020 року в Україні введено карантин.

При цьому, станом на час розгляду справи судом першої інстанції, зокрема 24 березня 2021 року, карантин не перешкоджав розгляду справи, оскільки Постановою Кабінету Міністрів № 392 запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м. Києві), зокрема, дозволено з 22 травня 2020 року регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25 травня 2020 року перевезення пасажирів метрополітенами.

Вказане узгоджується з висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19.

Крім того, представником відповідача до свого клопотання про відкладення розгляду справи не додано доказів неможливість прибуття в судове засідання у зв`язку із хворобою відповідача чи представника відповідача, пов`язаної з гострим респіраторним захворюванням COVID-19, а посилання представника відповідача лише на позитивний тест одного з членів його сім`ї не підтверджує його перебування на самоізоляції з такою особою.

Посилання представника відповідача на те, що він через свій поважний вік перебуває в групі ризику захворювання (COVID-19) не заслуговує на увагу, оскільки належних доказів на підтвердження цього суду надано не було.

Крім цього, представник відповідача не був позбавлений можливості надати письмові пояснення по справі, брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Такого висновку, відхиляючи аналогічні доводи касаційної скарги, дійшов Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2021 року у справі № 522/10258/18 (провадження № 61-17624св20).

У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 320/11983/13-ц, суд зазначив, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» або Державною судовою адміністрацією України (частина четверта статті 212 ЦПК України).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем чи його представником клопотань про проведення судових засідань в режимі відеоконференції не подавалось.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду у зв`язку з розглядом справи за відсутності відповідача та його представника, який був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи.

Доводи апелянта про недійсність договору позики через відсутність його згоди на укладення цього договору, відхиляється колегією суддів, позаяк, за законом, для укладення договору позики отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується розпорядження спільним майном подружжя.

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 березня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: