Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 369/771/18
Номер провадження 22-ц/824/10242/2022
Головуючий у суді першої інстанції Волчко А. Я.
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
06 грудня 2022 року місто Київ

Номер справи 369/771/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 26 квітня 2018 року, ухвалене у складі судді Волчка А. Я., в приміщенні Києво - Святошинського районного суду Київської області

у с т а н о в и в :

22 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, мотивованим тим, що він перебував із відповідачкою у шлюбі, у період якого в них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказав, що син проживає з ним та є студентом Івано-Франківського технічного університету нафти і газу, навчається на платній основі, загальна вартість навчання складає 30 000,00 грн. Відповідачка разом з ними не проживає, матеріальну допомогу на утримання сина не надає, життям сина не цікавиться, участі в його вихованні та утриманні не бере. Так як син продовжує навчання, тому потребує матеріальної допомоги, яку батько в даний час не може забезпечити в повній мірі, оскільки не працює, є пенсіонером, постраждалим від аварії на ЧАЕС І категорії. Місце роботи відповідачки йому невідоме. На підставі викладеного, посилаючись на обов`язок обох батьків утримувати повнолітню дитину яка продовжує навчання, позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь на утримання сина, який продовжує навчання, аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подання цього позову до суду та до досягнення дитиною 23 - річного віку.

Заочним рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 26 квітня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , в розмірі 1/4 частики всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на період навчання дитини, починаючи з 22.01.2018 і до закінчення навчання. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Києво - Святошинського районного суду Київської області від 22 червня 2022 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 26 квітня 2018 року у справі №369/771/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, залишено без задоволення.

Не погодившись із заочним рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, які мають істотне значення для вирішення спору і доказів на які посилався позивач, як на підставу для задоволення позову, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд розглянув справу у її відсутність без належного повідомлення, позбавивши її права надати будь-які пояснення по справі, подавати відзив, заявляти клопотання та користуватись іншими процесуальними правами. Задовольняючи позов суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач не надав суду доказів на підтвердження проживання сина разом з ним, оскільки сторони та їх спільний син зареєстровані та проживають в одній квартирі. Вказала на те, що позивач не утримував сина, у зв`язку із чим він почав працювати із 10 класу та мав самостійний дохід.

Апелянт зазначила, що основною метою позивача є не отримання коштів для дитини, а накопичення боргу на його користь та в подальшому продаж частини квартири, яка їй належить, та є її єдиним житлом. Вказала, що неодноразово зверталась до поліції та суду щодо неправомірних дій позивача. Звернула увагу на те, що ухвалюючи заочне рішення судом не було враховано, що на її утриманні перебувала її матір, яка проживала у м. Тиврів Вінницької області та важко хворіла і потребувала постійного стороннього догляду, оскільки втратила зір. Скориставшись даною ситуацією позивач подав до суду позов не тільки про стягнення аліментів, а й про її виселення з квартири.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідача позивач не скористався.

У відповідності до вимог п. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ураховуючи предмет та підставу заявленого позову, ціну позову, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд перевірив доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, та дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Так, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Так, статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 11.03.2002 Відділом реєстрації актів громадянського стану Києво - Святошинського районного управління юстиції Київської області, про що зроблено актовий запис № 120 (а.с.6).

Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що в книзі реєстрації народжень зроблено актовий запис №58, місце реєстрації Виконком Боярської міської ради Києво - Святошинського району Київської області, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Києво - Святошинського районного управління юстиції Київської області (а.с.5).

Згідно свідоцтва про народження батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Заочним рішенням Києво - Святошинського району Київської області від 29 вересня 2014 року у справі №369/7976/14 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини усіх видів доходів (заробітку), але не менше 30 % прожиткового мінімуму щомісячно починаючи з 07.08.2014 та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 4).

Вказаним судовим рішенням установлено, що рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 05.07.2012 визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Також під час розгляду справи №369/7976/14 на підставі довідки виконавчого комітету Боярської міської ради Києво - Святошинського району Київської області судом установлено, що ОСОБА_1 проживає разом з сином ОСОБА_3 , який знаходиться на його утриманні.

Відповідно до повідомлення Івано - Франківського технічного університету нафти і газу № НІОз -17-001-01 від 07.08.2017 ОСОБА_3 повідомлено про те, що він зарахований студентом 1 - го курсу інституту інженерної механіки заочної форми навчання за кошти фізичних осіб (а.с. 9).

Згідно договору № НІОз - 17-001-01 від 28.08.2017, укладеного між Івано - Франківським технічним університетом нафти і газу, який є бюджетною прибутковою організацією, в особі директора ОСОБА_5 , та ОСОБА_1 , як замовником, про надання ОСОБА_3 освітніх послуг щодо підготовки бакалавра у період з 01.09.2017 до 30.06.2021, ОСОБА_3 навчається в Івано - Франківському технічному університеті нафти і газу на заочній формі навчання за спеціальністю 185- Нафтогазова інженерія та технологія, термін навчання чотири роки, ступінь освіти - бакалавр, загальна вартість навчання 30 000,00 грн (а.с. 7 - 8).

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 посилався на те, що спільний син сторін хоча і є повнолітнім, проте продовжує навчання, яке є платним, а позивач не має фінансової можливості забезпечувати потреби сина у необхідному розмірі, оскільки він на даний час не працює, є пенсіонером та постраждалим від аварії на ЧАЕС І категорії.

Задовольняючи позов у повному обсязі суд дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість заявлених позовних вимог та стягнув із відповідача на користь позивача на утримання їх спільного повнолітнього сина який продовжує навчання аліменти у розмірі ј частини усіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на період навчання дитини, починаючи з 22.01.2018 і до закінчення навчання.

Так, згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України).

Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Також при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з батьком та перебуває на його утриманні. ОСОБА_3 є студентом 1 - го курсу Івано - Франківського технічного університету нафти і газу, заочної форми навчання за спеціальністю 185- Нафтогазова інженерія та технологія, термін навчання чотири роки, ступінь освіти - бакалавр, загальна вартість навчання 30 000,00 грн. Відповідач у справі участі у вихованні та утриманні сина не приймає.

Колегією суддів установлено, що спільна дитина сторін ОСОБА_3 на день звернення позивача до суду із даним позовом (22.01.2018) досяг повноліття, проте не досяг 23- річного віку, продовжує навчання, не працює, не одружений, не одержує дохід, проживає разом із позивачем та перебуває на його утриманні, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги.

Отже, установивши, що ОСОБА_3 продовжує навчатися, у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а відповідач, яка є працездатною особою, зобов`язана та має можливість утримувати повнолітню дитину, суд дійшов правильного висновку про обов`язок відповідача утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання та стягнення з відповідача аліментів на повнолітнього сина, який навчається.

Такий обов`язок виник у відповідача починаючи з дня звернення позивача до суду із даним позовом (22.01.2018) та до досягнення дитиною 23 - річного віку.

Аналізуючи матеріальну можливість сплачувати відповідачем аліменти у розмірі ј частини усіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та встановленим судом обставинам справи, ураховуючи, що відповідач є працездатною особою, немає на утриманні інших осіб, у зв`язку з чим суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення аліментів саме у вказаному розмірі. Такий розмір аліментів забезпечить належне матеріальне утримання дитини сторін, яка продовжує навчання та не спростований ОСОБА_2 .

Доказів зворотного матеріали справи не містять. Таких доказів не подано відповідачем і до апеляційного суду. Зокрема апелянтом не доведено належними та допустимими доказами того, що їх спільний з позивачем син працює, отримує стабільний дохід та має фінансову можливість сплачувати за навчання та утримувати себе на період навчання. Такі доводи апелянта є лише припущенням, не підтвердженим будь - якими доказами у справі.

Посилаючись у апеляційній скарзі на перебування у відповідача на її утриманні хворої матері ОСОБА_7 , яка проживає в м. Тиврів Вінницької області, остання не надала доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7 є її матір`ю. Доказів того, що матір відповідачки знаходилася на її утриманні, ОСОБА_2 також не надала суду та матеріали справи таких доказів не містять.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Жодних доказів на спростування обставин, встановлених судом апеляційної інстанції відповідач до суду не подала.

З огляду на наведене, враховуючи встановлені судом обставини, наявні у справі докази, вартість навчання та інших складових, які необхідні дитині для навчання дитини, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що заслуговують на увагу доводи апелянта, що справу розглянуто судом першої інстанції за відсутності відповідача, яка не була належним чином повідомлена судом про дату, час та місце судового засідання, що згідно ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.

Так, відповідно до ст. 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України.

Частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Ухвалою Києво - Святошинського районного суду Київської області від 23.01.2018 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у підготовче судове засідання на 07.03.2018.

Згідно супровідного листа від 23.01.2018 копія ухвали суду про відкриття провадження у справі разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами направлялася на адресу відповідача. Проте доказів вручення поштового відправлення матеріали справи не містять.

07.03.2018 у підготовче судове засідання сторони не з`явилися, про що секретарем судового засідання складено довідку.

Ухвалою Києво - Святошинського районного суду Київської області від 07.03.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду у судове засідання на 26.04.2018.

Згідно повістки про виклик до суду, датованої 19.03.2018, відповідачка повідомлялася про розгляд справи судом, проте доказів вручення поштового відправлення матеріали справи також не містять.

Наведене свідчить, що розгляд справи, призначений на 26.04.2018, відбувся без належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи відповідача ОСОБА_2 .

Розгляд справи за відсутності учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлене без додержанням норм процесуального права щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для його скасування та ухвалення нового судового рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що обставини справи встановлені судом першої інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, дійшла висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з наведених вище підстав.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати за подачу позову до суду першої інстанції у розмірі 704,80 грн підлягають стягненню з відповідача на користь держави. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги до суду не підлягають відшкодуванню позивачем, оскільки позов ОСОБА_1 задоволено.

Керуючись ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 26 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНКПП НОМЕР_2 ,адреса: АДРЕСА_1 ) аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини довідного віку, починаючи з 22.01.2018 і до досягнення дитиною 23 - річного віку.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн 80 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 06.12.2022.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна