Справа № 484/1476/22 Головуючий суду першої інстанції Шикері І.А.
Провадження №22-ц/812/930/22 Доповідач суду апеляційної інстанції Бондаренко Т.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Бондаренко Т.З.,

суддів Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 484/1476/22 за апеляційною скаргою поданою

представником ОСОБА_1

адвокатом Кравченком Олександром Сергійовичем

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 серпня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Шикері І.А., в приміщенні того ж суду у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку,

в с т а н о в и л а:

27 травня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом ФОП ОСОБА_2 № 4 від 26 вересня 2019 року її було прийнято на посаду завідуючого-провізора Аптеки № 2. Наказом ФОП ОСОБА_2 № 2 від 28 лютого 2022 року, вона була звільнена з роботи, згідно п.4 ст. 40 КЗпП України, за прогули без поважних причин, однак, запис про звільнення у трудовій книжці датується 24 лютого 2022 року. В подальшому на її адресу від відповідачки надійшов незрозумілий лист, який вона отримала 07 травня 2022 року, в якому повідомлялось, що вона була відсутня з 24 лютого 2022 року та не знайшла часу вирішити питання із роботодавцем і їй необхідно з`явитись за трудовою книжкою, яку вона забрала ще влітку 2021 року, для звірки у пенсійний фонд, та не повернула, у якій потрібно зробити запис. Даний лист не було скріплено підписом із зазначенням особи та посади, незрозуміло від імені якої особи складено лист та кому саме він адресується. Таким чином, позивачка вважає наказ про своє звільнення протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Своє звільнення позивачка пов`язує з негативним ставленням до неї з боку роботодавця. Так, з 24 січня 2022 року їй було відкрито лікарняний, а 25 січня 2022 року вона була прооперована, в зв`язку з чим лікарняний лист продовжувався кожні 10 діб на період 150 діб для проходження реабілітації, про що позивачка повідомила роботодавця.

24 лютого 2022 року лікарняний їй мали продовжити ще на 10 діб, проте, у зв`язку із початком воєнних дій, вказаний лікарняний їй не продовжили, про що вона дізналась на прийомі у лікаря 23 березня 2022 року.

У зв`язку із прогулом у період з 24 лютого 2022 року 23 березня 2022 року, 24 лютого 2022 року її звільнили з роботи, через відсутність доказів поважності неявки на робоче місце, про що її повідомили 04 травня 2022 року та зробили запис до трудової книжки. Також зауважила, що, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, норми КЗпП, щодо розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організації, обраних до профспілкового органів. Отже, працівники, які не виходять на роботу внаслідок бойових дій та пов`язаних із ним обставин, не можуть бути звільнені за п.4 ст. 40 КЗпП. З врахуванням наведеного, просила визнати протиправним та скасувати наказ про її звільнення, поновити на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, компенсацію за невикористану відпустку та судові витрати.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 серпня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що твердження позивачки про не допущення нею прогулів, так як вона вважала себе такою, що перебуває на лікарняному, оскільки лікарняний після 23 лютого 2022 року не був продовжений через початок війни Російською Федерацією, не знайшли свого підтвердження в суді, адже на території м. Первомайська та Первомайського району, не відбувалось і не відбувається бойових дій, усі підприємства, установи, організації та медичні установи працювали і працюють у звичайному режимі.

Доказів з цього приводу стороною позивачки суду не надано, також не надано і доказів наявності інших причин, які б об`єктивно перешкоджали позивачці прибути на роботу.

На вказане рішення, представником ОСОБА_1 адвокатом Кравченко О.С. подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення міськрайонним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення міськрайонного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що звільнення позивачки було викликано неприязним до неї ставленням роботодавця.

Про те що позивачці 24 січня 2022 року відкрито лікарняний лист та після проведеної 25 січня 2022 року операції, в зв`язку з чим лікарняний буде продовжуватись кожні 10 діб на період 150 діб, остання одразу повідомила роботодавця. Проте в зв`язку з початком 24 лютого 2022 року російської військової агресії проти України лікарняний лист їй не продовжили, про що вона дізналася лише 23 березня 2022 року.

Судом безпідставно враховані твердження, викладені у відзиві ФОП ОСОБА_2 відносно того що, починаючи з початку 2022 року, ОСОБА_1 не бажала виходити на роботу, а у період з 24 лютого 2022 року по 28 лютого 2022 року була відсутня на роботі без поважних причин, не поставила керівництво до відома про причини своєї відсутності, на телефонні дзвінки не відповідала, спілкування уникала, оскільки доказів з даного приводу не надавалося.

Крім зазначеного, судом першої інстанції було навмисно проігноровано ту обставин, що у період дії воєнного стану «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (представника) не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

У наданому відзиві, відповідачка вказує на відповідність рішення районного суду вимогам закону та зазначає про здійснення ОСОБА_1 прогулу в період з 24 по 28 лютого 2022 року, при цьому про наявність поважних причин, остання не повідомляла, необхідних документів не надавала, на телефонні дзвінки не відповідала. Про перебування на лікарняному повідомила лише 02 квітня 2022 року, проте документально це не підтвердила, посилалася на воєнний стан. Також вказує, що доказів наявності таких причин не надано і до суду.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 06 жовтня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду на 16 листопада 2022 року в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року вказану цивільну справу призначено до судового розгляду за правилами загального позовного провадження на 30 листопада 2022 року на 11.00 год.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , її представник ОСОБА_3 та відповідач ФОП ОСОБА_2 не з`явились, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу зазначено клопотання про розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення в повній мірі відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

За правилами ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Таким чином, відповідно до вказаної норми, прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогул, під яким розуміється відсутність на робочому місці без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня, за своєю правовою природою є порушенням трудової дисципліни (дисциплінарним проступком), під яким варто розуміти невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Отже, визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.

Розірвання трудового договору за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, здійснюється з додержанням власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень.

Так за ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

На підставі ч. 1, 3 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступень тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Звільнення за вчинення прогулу є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.

В той же час за ч. 1 ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Статтею 43 КЗоТ України встановлено, що розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Однак, за ч. 2, 3 ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до вимог ст. 5 цього Закону, у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено районним судом, що відповідно до наказу № 4 від 26 вересня 2019 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду завідувача Аптеки № 2 ФОП ОСОБА_2 з 01 жовтня 2019 (а.с. 75).

Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні з 24 січня по 04 лютого 2022 року (а.с.19-20). В подальшому позивачці було видано ще два лікарняних з 04 по 13 лютого 2022 року та з 14 по 23 лютого 2022 року (а.с.21-22).

28 лютого 2022 ФОП ОСОБА_2 було видано наказ за № 2, згідно якого завідуючу та уповноважену особу ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади з 24 лютого 2022 року за відсутності доказів неявки на роботу з 24 лютого 2022 по 28 лютого 2022 року, тобто за прогули. З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлена про що свідчить її особистий підпис в цьому наказі (а.с. 76).

Так, із змісту наказу про звільнення вбачається відсутність ОСОБА_1 на робочому місці в період з 24 по 28 лютого 2022 року. Вказаний факт відсутності на робочому місці позивачкою підтверджується табелем обліку робочого часу за лютий 2022 року та не оспорюється останньою (а.с. 67).

Як підставу поновлення на роботі, ОСОБА_1 вказує на те, що вона вважала себе непрацездатною, оскільки з 24 лютого їй мав бути виданий черговий лист непрацездатності.

Відповідно до п. 1.6, 1-7 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом МОЗ України від 13 листопада 2001 року № 455 (з подальшими змінами), видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність здійснюється лікуючим лікарем (фельдшером) при пред`явленні паспорта чи іншого документа, який засвідчує особу непрацездатного і не може бути платною послугою в закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності. Видача та продовження документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність, здійснюються тільки після особистого огляду хворого лікуючим лікарем (фельдшером), про що робиться відповідний запис у медичній карті амбулаторного чи стаціонарного хворого з обґрунтуванням тимчасової непрацездатності.

Порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян у разі захворювання чи травми, врегульовано в п. 2 вказаної Інструкції. Пунктом 2.2. цієї Інструкції, визначено, що при втраті працездатності внаслідок захворювання або травми лікуючий лікар в амбулаторно-поліклінічних закладах може видавати листок непрацездатності особисто терміном до 5 календарних днів з наступним продовженням його, залежно від тяжкості захворювання, до 15 календарних днів.

Якщо непрацездатність триває понад 15 календарних днів, продовження листка непрацездатності до 30 днів проводиться лікуючим лікарем спільно з завідувачем відділення, а надалі - ЛКК, яка призначається керівником лікувально-профілактичного закладу, після комісійного огляду хворого, з періодичністю не рідше 1 разу на 10 днів, але не більше терміну, встановленого для направлення до МСЕК.

Таким чином, листок непрацездатності може бути виданий кожні 10 діб, проте він видається безпосередньо після огляду хворого лікарем чи відповідною комісією та при пред`явленні ним документу, який посвідчує особу.

За такого, посилання позивачки на те, що листок непрацездатності їй мали продовжити з 24 лютого 2022 року на наступні 10 діб без її звернення до лікаря, через що вона вважала себе такою, що перебуває на лікарняному листі, не є спроможними, оскільки лист непрацездатності може бути виданий лише після явки до лікаря.

На обставини незадовільного стану здоров`я в період з 24 по 28 лютого, як такого, що перешкоджав би явці на робоче місце, позивачка не вказує і доказів тому не надає.

Із листа Комунального некомерційного підприємства «Первомайська центральна міська багатопрофільна лікарня» Первомайської міської ради від 14 листопада 2022 року за № 659, який надано до суду апеляційної інстанції, слідує, що ОСОБА_4 з урахуванням діагнозу та перебігу хвороби могла перебувати у стані тимчасової непрацездатності, 24 та 25 лютого 2022 року через початок військової агресії росії на території України електронна система охорони здоров`я давала збої і не пропускала інформацію для оформлення медичного висновку про тимчасову непрацездатність, в зв`язку з чим лікарняні листи видавалися на 2-3 день на паперових носіях, але ОСОБА_4 за паперовим листом не звернулась (а.с. 133). Тобто позивачці не видавався лікарняний лист, оскільки вона не зверталася до лікаря. Таке звернення мало місце лише через місяць, а саме лише 23 березня 2022 року, тоді їй і було видано лист непрацездатності.

Крім цього, позивачка вказує, як на підставу відсутності на робочому місці - початок російської агресії на території України.

Проте, відповідно до «Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)» (з подальшими змінами), затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року № 75, до наведених територіальних громад не було включено Первомайську міську територіальну громаду.

Позивачкою також не надано будь-яких доказів конкретних перешкод щодо її явки до робочого місця через введення воєнного стану на території України з 24 лютого 2022 року.

З огляду на викладене, посилання позивачки на те, що її відсутність на робочому місці була обумовлено воєнним станом, також підлягають відхиленню через недоведеність наявності реальних перешкод у здійсненні трудових обов`язків, оскільки само по собі запровадження в Україні воєнного стану, не є достатнім доказом на підтвердження поважності причини відсутності ОСОБА_1 на роботі в період з 24 по 28 лютого 2022 року.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведені обставини, міськрайонний суд повно та всебічно дослідив обставини справи, вірно встановив характер спірних правовідносин та норми права, які їх регулюють, доказам наданим сторонами надав належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність скоєння позивачкою прогулу в період з 24 по 28 лютого 2022 року без поважних причин і правомірність застосування роботодавцем до позивачки дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за прогули на підставі п. 4 ст. 40 КЗоТ України. Натомість позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин скоєння прогулу та наявності істотних обставин, які не могли бути усунуті позивачкою чи стану здоров`я, який би унеможливлював здійснення трудових обов`язків. За такого міськрайонний суд правильно відмовив в задоволенні позову.

Міськрайонний суд правильно послався на правові висновки Верховного Суду викладені у постанові від 11 березня 2020 у справі №459/2618/17 (провадження №61-47902св18), як на релевантні, щодо причини відсутності працівника на роботі, які можна вважати поважною, а саме якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я.

При цьому, міськрайонний суд також правильно вказав, що не отримання від позивачки письмових пояснень щодо причин скоєння прогулів, саме по собі не є підставою для її поновлення на роботі.

Правильним є також зазначення в рішенні суду щодо відсутності підстав для застосування наслідків пропущення позивачкою встановленого ч.1 ст.223 КЗоТ України місячного строку звернення до суду, оскільки судом не встановленого порушеного права позивачки.

Не заслуговують уваги доводи апеляційної скарги стосовно наявності законодавчої заборони звільнення працівників під час воєнного стану з підстав п. 4 ст. 40 КЗоТ України, оскільки норми Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року визначає особливості трудових відносини працівників у вказаний період і не містить відповідних заборон.

Іншим доводам апеляційної скарги надана оцінка в даній постанові , а тому вони не є спростовними щодо наведених висновків суду.

Суд апеляційної інстанції згідно вимог ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення районного суду, колегія не встановила підстав для його зміни чи скасування, а тому рішення районного суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 серпня 2022 року залишити без змін..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 05 грудня 2022 року.

Судді: Т.З. Бондаренко

Т.В. Крамаренко

В.І.Темнікова