Справа № 206/525/22
Провадження № 2/206/460/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.08.2022 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря с/з Гергіль Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна», треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатова Аліна Анатоліївна, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяна Леонідівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

І. Стислий виклад позиції позивача та представника позивача.

Позовні вимоги, з урахуванням уточненої позовної заяви, обґрунтовані тим, що 18.09.2019 приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатовою А.А. було вчинено виконавчий напис № 5687, яким запропоновано стягнути з позивача на користь відповідача заборгованість у розмірі 19178,19 грн. Вказана заборгованість стягується з позивача на користь відповідача, згідно кредитного договору № 147969 від 20.02.2013, укладеного між позивачем та ПАТ «Терра Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є відповідач. 25.09.2019 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. звернувся відповідач з заявою про примусове виконання виконавчого напису № 5687 від 18.09.2019 та 16.10.2019 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. відкрито виконавче провадження при примусовому виконанні виконавчого напису № 5687 від 18.09.2019. У листопаді 2021 року позивач дізналась про існування виконавчого напису та звернулась за правовою допомогою, оскільки заперечує наявність зазначеної у виконавчому написі заборгованості. Позивач не згодна з виконавчим написом № 5687 від 18.09.2019 та вважає, що він не підлягає виконанню оскільки заборгованість за виконавчим написом не відповідає реальному розміру заборгованості, приватний нотаріус не мав повноважень на вчинення виконавчого напису, приватним нотаріусом не дотримано вимог чинного законодавства щодо перевірки строку давності у межах якого видається виконавчий напис, виконавчий напис не містить жодних даних щодо підстав для відступлення усіх прав та обов`язків за кредитним договором до відповідача. Таким чином, враховуючи вищевикладене, представник позивача просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатовою А.А. за № 5687 від 18.09.2019 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна» заборгованості у розмірі 19178,19 грн., а також плати за вчинення виконавчого напису у розмірі 500 грн. та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 992,40 грн. та витрати на правову (правничу) допомогу (а.с. 1-7, 32-40).

Від представника відповідача до суду надійшли письмові пояснення на позовну заяву про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, відповідно до яких зазначено, що вимоги позовної заяви є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки позивачем порушено умови взятого на себе зобов`язання щодо повернення кредиту, доказів щодо повернення боргу після цього позивачем не надано, саме невиконання боржником своїх зобов`язань призвело до звернення до приватного нотаріуса для захисту прав шляхом вчинення виконавчого напису. Посилання позивача на ненадання відповідачем нотаріусу документів, які підтверджують безспірність заборгованості, є безпідставними. Крім того, представник відповідача зазначив, що заявлена представником позивача сума витрат на професійну правничу допомогу пов`язану з розглядом даної цивільної справи є необґрунтованою, а сума реальних затрат мала складати 930,88 грн., що є неспівмірно меншою сумою, аніж заявлена стороною позивача. Враховуючи викладене, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 114-120).

Треті особи повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, у судові засідання не з`явились, правом на подання письмових пояснень не скористались.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

09.02.2022 представником позивача подано дану позовну заяву з додатками (а.с. 1-27).

10.02.2022 ухвалою судді залишено без руху позовну заяву (а.с. 30).

03.03.2022 від представника позивача до канцелярії суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви з додатками (а.с. 32-57).

16.03.2022 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 03.05.2022, витребувано у ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна» належним чином завірену копію документу за яким виникла заборгованість у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 перед ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна», а саме кредитний договір з усіма його невід`ємними додатками, а також договори факторингу, у разі купівлі кредитного портфелю; копію документу, що підтверджує розмір заборгованості перед ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна», повний розрахунок заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна» із зазначенням договору за яким виникла заборгованість та платежів, які були виплачені за даним договором, витребувано від Київського обласного державного нотаріального архіву, , місцезнаходження: Київська область, м. Ірпінь, вул. Жовтнева, буд. 34, належним чином засвідчену копію нотаріальної справи стосовно вчинення виконавчого напису № 5687 від 18.09.2019 про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна», , місцезнаходження: м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, буд. 6, заборгованості у сумі 19678,19 грн. (а.с. 60-61).

03.05.2022 відкладено підготовче судове засідання на 26.05.2022 у зв`язку з неявкою сторін у судове засідання (а.с. 66).

26.05.2022 від представника позивача до суду надійшла заява про надання доказів понесених судових витрат (витрат на правову допомогу) з додатками та письмові пояснення (а.с. 74-85).

26.05.2022 підготовче судове засідання було відкладено на 08.06.2022 у зв`язку з неявкою сторін у судове засідання (а.с. 86).

30.05.2022 на електронну адресу суду від представника позивача надійшла заява відповідно до якої позивач та її представник просили розгляд даної цивільної справи проводити без їх участі (а.с. 90-91).

08.06.2022 підготовче судове засідання було відкладено на 08.08.2022 у зв`язку з неявкою сторін у судове засідання (а.с. 93).

19.07.2022 на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про надання документів витребуваних згідно ухвали від 16.03.2022 з додатками (а.с. 105-111).

04.08.2022 на адресу суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення на позовну заяву про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та заява про надання документів витребуваних згідно ухвали від 16.03.2022 з додатками (а.с. 114-131).

08.08.2022 від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача (а.с. 132-133).

08.08.2022 судом закінчено підготовчі дії, закрито підготовче провадження, проведено розгляд справи по суті під час якого судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи (а.с. 134).

08.08.2022 складено вступну та резолютивну частини рішення суду (а.с. 134).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

20.02.2013 між позивачем та ПАТ «ТЕРРА БАНК» було укладено кредитний договір № 147969, відповідно до якого позивачу було надано кредит у вигляді овердрафту в розмірі 10000 грн. (а.с. 20, 51).

21.02.2018 між ПАТ «ТЕРРА БАНК» та ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна» було укладено договір № 4 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «ТЕРРА БАНК» відступив ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна» належні йому права вимоги ПАТ «ТЕРРА БАНК» до позичальників, заставодавців та поручителів, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами, договорами поруки та договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них (а.с. 106-107, 125-126).

Відповідно до витягу з Реєстру передачі прав вимоги до договору № 4 про відступлення прав вимоги від 21.02.2018, укладеного між ПАТ «ТЕРРА БАНК» та ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна», ОСОБА_1 є боржником за кредитним договором № 147969 від 20.02.2013, загальна сума заборгованості за кредитним договором, яка передана 19178,19 грн. (а.с. 108, 128).

Відповідно до виписки з рахунку № НОМЕР_2 за кредитним договором № 147969 від 20.02.2013, укладеним ПАТ «ТЕРРА БАНК» з ОСОБА_1 , зазначено загальний розмір залишку заборгованості у розмірі 19178,19 грн. (а.с. 127).

18.09.2019 приватним нотаріусом Броварського нотаріального округу Київської області було вчинено виконавчий напис № 5687, відповідно до якого запропоновано звернути стягнення з ОСОБА_1 , яка є боржником за кредитним договором № 147969 від 20.02.2013, укладеним між ПАТ «ТЕРРА БАНК», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна», заборгованість за кредитним договором № 147969 від 20.02.2013, за період з 21.02.2018 по 12.09.2019, заборгованість становить 19178,19 грн. За вчинення виконавчого напису стягнуто плату зі стягувача в розмірі 500 грн., які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача (а.с. 21, 52).

25.09.2019 приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Вольф Т.Л. від директора ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна» надійшла заява про примусове виконання рішення, відповідно до якої директор ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна» просив розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого документу, а саме виконавчого напису № 5687 від 18.09.2019 (а.с. 19, 50).

16.10.2019 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Вольф Т.Л. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 60319683, на підставі виконавчого напису № 5687 виданого 18.09.2019, про стягнення з позивача на користь ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна» заборгованість в розмірі 19678,19 грн. (а.с. 18, 49).

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першої ст. 1 Закону України «Про нотаріат», нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Цими актами є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі в тексті - Порядок) та Постанова КМУ від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (далі - Перелік).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», перелік документів доповнено після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості».

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 постанову № 662 визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема, доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин».

Ухвалами Вищого адміністративного суду України від 06 березня та 04 квітня 2017 року виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 зупинено до закінчення касаційного розгляду.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 залишено без змін.

Таким чином, оскільки у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10.12.2014, втратила чинність (у частині) 22.02.2017 з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14.

Подібні висновки були зроблені у постанові Верховного Суду від 21.09.2021.

Так, судом встановлено, що вчиняючи 18.09.2019 виконавчий напис № 5687 приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатова А.А. неправомірно керувалась пунктом 2 Переліку документів у редакції постанови № 662, яка на той час уже була нечинною згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14, резолютивна частина якої була опублікована в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23.

Враховуючи, що укладений кредитний договір № 147969 від 20.02.2013не є нотаріально посвідченим, і як наслідок, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, дана обставина є достатньою для визнання виконавчого напису № 5687 таким, що не підлягає виконанню.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, щодо наявності підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, то слід зазначити, що стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 справа № 826/1216/16.

Так у відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

При цьому, ч. 2 ст. 137 ЦПК України встановлює, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Ч. 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Так, статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. При цьому, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В той же час, зі сторони позивача не було надано жодного належного доказу, який би свідчив про отримання гонорару у заявленому розмірі та відповідав вимогам чинного законодавства.

Крім того, у відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 ЦК України. Зокрема, стаття 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 ЦК України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 ЦК України; як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Відповідна правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.03.2019 справа № 922/1163/18.

Також, зі сторони позивача, не було долучено обґрунтованого розрахунку правових витрат та детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (кількість витраченого адвокатом часу, вартість вчинення конкретної послуги, тощо), що є також підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Крім того, заява представника позивача Циби С.В. про надання доказів понесених судових витрат (витрат на правову допомогу) представника має суперечливі відомості, оскільки у прохальній частині вказаної заяви, представник позивача просить стягнути на користь позивача 5000 грн. витрат на правову (правничу) допомогу, в той же час прописними літерами зазначена сума сім тисяч гривень.

До того ж, суд погоджується з доводами представника відповідача та вважає, що заявлена представником позивача сума витрат на професійну правничу допомогу пов`язану з розглядом даної цивільної справи є неспівмірною та необґрунтовано завищеною.

Отже, суд приходить до обґрунтованого висновку, що заявлена стороною позивача вимога про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правову (правничу) допомогу - не підлягає задоволенню.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, отже суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна» на користь позивача витрати у розмірі 992,40 грн., понесені нею, щодо сплати судового збору.

На підставі викладеного та керуючись Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, ст.ст. 34, 39, 50, 87 Закону України «Про нотаріат», ст.ст. 15, 16, 18, 202 ЦК України, ст.ст. 1-5, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, 280-283 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна» (місцезнаходження: м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, буд. 6, ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатова Аліна Анатоліївна (місцезнаходження: Київська область, м. Бровари, вул. Тараса Шевченка, 8А), приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяна Леонідівна (місцезнаходження: м. Київ, вул. Златоустівська, 55, оф. 61, 62) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 18.09.2019, вчинений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатовою А.А. та зареєстрований в реєстрі за № 5687 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІВНЕСТ Україна» заборгованості за кредитним договором № 147969 від 20.02.2013 у розмірі 19178,19 грн., а також плати за вчинення виконавчого напису у розмірі 500 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 17.08.2022.

Головуючий суддя: К.С. Маштак