КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 362/318/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області, постановлену у складі судді Лебідь-Гавенко Г.М. в м. Васильків 12 вересня 2022 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку за вказаною адресою, в якому зареєстровано троє осіб - ОСОБА_1 , донька ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 , яка за вказаною адресою з власної волі не проживає з 2017 року. Рішенням суду від 31 серпня 2017 року шлюб між сторонами розірвано за позовом відповідача. Будь-яких перешкод в користуванні будинком та у проживанні в ньому позивач їй не чинить. Останні роки сторони не спілкуються, фактичне місце проживання та перебування ОСОБА_3 йому невідоме, в зв`язку з чим він позбавлений можливості в позасудовому порядку вирішити дане питання. Реєстрація ОСОБА_3 в будинку перешкоджає йому вільно володіти та розпоряджатись житловим будинком, зокрема вирішити питання оформити субсидію, продати чи подарувати будинок.

В 2020 році ОСОБА_1 вже звертався з аналогічним позовом до суду, проте під час розгляду справи виникла ситуація, що лист з суду на ім?я відповідача помилково був вручений працівником пошти іншій особі, а не відповідачу, в зв`язку з чим заочним рішенням від 09 квітня 2020 року в позові відмовлено.

З метою захисту порушеного права ОСОБА_1 на вільне володіння та користування майном він змушений звертатись знову до суду. При цьому підставою його звернення в даному випадку є акт обстеження від 19 листопада 2021 року, яким стверджується факт не проживання відповідача в будинку за інший період, ніж зазначався позивачем при зверненні до суду у 2020 році, тобто ОСОБА_1 звертається з позовом до суду з інших підстав, ніж у січні 2020 року.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2022 року провадження в справі закрито.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2022 року та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно наводив обставини, зазначені в позові.

Вказував, що звертав увагу суду першої інстанції, що підставою його звернення наразі з позовом до суду є акт обстеження від 19 листопада 2021 року, яким стверджується факт не проживання відповідача в будинку за інший період, ніж зазначався апелянтом при зверненні до суду в 2020 році, тобто апелянт звертається до суду з інших підстав, ніж в січні 2020 року.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, підставою її постановлення судом є те, що рішенням від 09 квітня 2020 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні його вимог про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, при цьому суд посилався на практику Верховного Суду в постанові від 25 квітня 2019 року в справі № 540/406/19. З такими висновками він не погоджується, оскільки як вбачається зі змісту заочного рішення від 09 квітня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував актом обстеження житлового приміщення від 29 січня 2020 року, в якому було зазначено, що відповідач в належному йому будинку зареєстрована, але не проживає, при цьому суд відмовив в позові через те, що наданий акт не містить вказівки на конкретний час, з якого відповідач не проживає за місцем реєстрації, крім того, факт не проживання відповідача за місцем реєстрації спростовується тією обставиною, що відповідач отримала судове повідомлення саме за місцем своєї реєстрації. В свою чергу, при зверненні до суду в даній справі апелянтом були наведені інші підстави звернення, а саме акт обстеження від 19 листопада 2021 року № 449, з якого вбачається, що відповідач з 2017 року по день складання акта не проживає в будинку апелянта. Крім того, з моменту набрання законної сили заочним рішенням від 09 квітня 2020 року та до звернення ОСОБА_1 з позовом до суду в даній справі минув більше ніж один рік.

Посилався на зміст ст. 405 ЦК України, вказував, що вказана категорія справ є особливою в порівнянні з іншими справами, і після спливу одного року після набрання чинності заочним рішенням апелянт має право з урахуванням інших підстав, а саме нового строку непроживання відповідача в будинку апелянта понад один рік, звернутись з позовом до суду, і таке звернення не може розцінюватися судом як повторне.

Посилався на постанови Верховного Суду від 22 травня 2019 року в справі № 640/7778/18, згідно якої нетотожність хоча б одного із чинників (збіг позовів за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду) не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору; постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17, 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15, згідно якої не вважається зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що в січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на ст. 64, 150 ЖК України, ст. 16, 316, 317, 319, 321, 382, 383, 391, 405 ЦК України, просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку за вказаною адресою, в якому зареєстровано троє осіб - ОСОБА_1 , донька ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 , яка за вказаною адресою з власної волі не проживає з 2017 року. Рішенням суду від 31 серпня 2017 року шлюб між сторонами розірвано за позовом відповідача. Будь-яких перешкод в користуванні будинком та у проживанні в ньому позивач їй не чинить. Останні роки сторони не спілкуються, фактичне місце проживання та перебування ОСОБА_3 йому невідоме, в зв`язку з чи він позбавлений можливості в позасудовому порядку вирішити дане питання. Реєстрація ОСОБА_3 в будинку перешкоджає йому вільно володіти та розпоряджатись житловим будинком, зокрема вирішити питання оформити субсидію, продати чи подарувати будинок. В 2020 році ОСОБА_1 вже звертався з аналогічним позовом до суду, проте під час розгляду справи виникла ситуація, що лист з суду на ім?я відповідача помилково був вручений працівником пошти іншій особі, а не відповідачу, в зв`язку з чим заочним рішенням від 09 квітня 2020 року в позові відмовлено. З метою захисту порушеного права ОСОБА_1 на вільне володіння та користування майном він змушений звертатись знову до суду. При цьому підставою його звернення в даному випадку є акт обстеження від 19 листопада 2021 року, яким стверджується факт не проживання відповідача в будинку за інший період, ніж зазначався позивачем при зверненні до суду у 2020 році, тобто ОСОБА_1 звертається з позовом до суду з інших підстав, ніж у січні 2020 року.

До позову додано копії довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 від 13 жовтня 2021 року, копію свідоцтва про право власності на нерухоме майно - будинок за адресою АДРЕСА_1 , копію довідки Данилівського старостинського округу Калинівської селищної ради від 08 листопада 2021 року про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 , копію акту обстеження № 449 від 19 листопада 2021 року, складеного депутатом Калинівської селищної ради про те, що ОСОБА_4 не проживає за вказаною адресою з 2017 року, копію рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2017 року в справі № 362/3627/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, копію скарги ОСОБА_1 на ім?я начальника відділення поштового зв?язку Данилівка центру поштового зв`язку № 5 м. Васильків Київська обласна дирекція Українського ДП поштового зв`язку «Укрпошта» від 15 травня 2020 року; копію листа ДП поштового зв`язку «Укрпошта» від 19 травня 2020 року на ім?я ОСОБА_1 про те, що рекомендований лист, адресований на ім?я ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 помилково було видано ОСОБА_5 .

На а. с. 43 знаходиться копія ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2021 року в справі № 362/6407/21 про відмову у відкритті провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком.

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Закриваючи провадження в справі ухвалою від 12 вересня 2022 року, суд першої інстанції виходив із того, що спір між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав вирішено судом шляхом ухвалення відповідного заочного рішення від 09 квітня 2020 року про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Апеляційний суд не може погодитися з даними висновками, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що у розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

У постановах Верховного Суду від 04 серпня 2021 року в справі № 146/318/20 (провадження № 61-11374св20), від 13 вересня 2021 року у справі № 296/10940/20 (провадження № 61-5427св21) зроблено висновок, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору (постанова Верховного Суду від 22 травня 2019 року в справі № 640/7778/18).

Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відтак, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що з урахуванням положень ч. 2 ст. 405 ЦК України апелянт має право з урахуванням інших підстав, а саме нового строку непроживання відповідача в будинку апелянта понад один рік, звернутись з позовом до суду, і таке звернення не може розцінюватися судом як повторне.

Разом із тим, суд першої інстанції безпідставно усунувся від перевірки відповідності критеріїв тотожності позовів та не надав належної оцінки доводам ОСОБА_1 в позові, що підставою цього позову є факт не проживання відповідача в будинку за інший період, ніж зазначався при зверненні до суду в 2020 році.

Так, звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначив, що підставою визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є те, що відповідно до ст. 405 ЦК України ОСОБА_3 не проживає в будинку за адресою АДРЕСА_1 з 2017 року, на підтвердження чого ним надано акт обстеження № 449 від 19 листопада 2021 року, складений депутатом Калинівської селищної ради.

Крім цього, на а. с. 18 наявна копія заочного рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 квітня 2020 року в справі № 362/557/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Данилівська сільська рада про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, згідно якого, позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що відповідач зареєстрована в належному йому на праві приватної власності будинку АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації, просив визнати її такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Судом в справі № 362/557/20 досліджено надані ОСОБА_1 докази, зокрема акт обстеження житлового приміщення від 29 січня 2020 року, згідно якого ОСОБА_3 за місцем своєї реєстрації не проживає.

Відмовляючи в позові в справі № 362/557/20, суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем на підтвердження своїх вимог акт від 29 січня 2020 року не містить вказівки на конкретний час, з якого ОСОБА_3 не проживає за місцем реєстрації; крім того, факт не проживання відповідача за місцем реєстрації спростовано тією обставиною, що ОСОБА_3 отримала судове повідомлення саме за місцем своєї реєстрації; отже, позивачем не підтверджено того факту, що відповідач понад один рік не проживає за місцем реєстрації.

Тобто, зазначені позови за їх підставою не можна безумовно вважати тотожними, оскільки пред`явлення позову у 2021 році охоплює період непроживання відповідача у спірному житлі, який не був предметом дослідження у справі № 362/557/20, що підлягає з`ясуванню судом першої інстанції під час розгляду справи.

Апеляційний суд враховує, що сам позов ОСОБА_1 у справі № 362/557/20 судом першої інстанції при постановленні ухвали про закриття провадження не досліджувався, а висновки про вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав зроблено лише на підставі судового рішення, без з`ясування викладених у позові підстав звернення до суду, зокрема періоду часу непроживання відповідача в житловому приміщенні, а також норм матеріального права, якими позивач обґрунтовував свої вимоги.

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно усунувся від повної та всебічної перевірки, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просив про захист свого права при зверненні до суду в 2020 році, а отже, не провів належного порівняльного аналізу обох позовів.

Наведені обставини залишені поза увагою суду першої інстанції і зроблено передчасний та помилковий висновок про вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження в справі, суд першої інстанції також врахував ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2021 року про відмову у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, не звернувши увагу, що наявність ухвали про відмову у відкритті провадження не є підставою для закриття провадження в справі, передбаченою ст. 255 ЦПК України.

Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2022 року не можна вважати законною та обґрунтованою.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 ,задовольнити.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2022 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.