РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2022 року

м. Рівне

Справа № 568/552/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/1383/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Вейтас І.В.,

суддів: Ковальчук Н.М, Хилевича С.В.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач: ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу адвоката Орла Володимира Васильовича представника ОСОБА_3 на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 06 вересня 2022 року, ухвалене у складі судді Троцюк В.О., повне судове рішення складено 08 вересня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої смертю особи, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої смертю особи, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки.

В обґрунтування позовних вимог вказують на те, що 24 жовтня 2013 року приблизно о 19 годині 35 хвилин, водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем ВАЗ 21013 реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Рівне-Млинів-Берестечко-Буськ-Перемишляни зі сторони м.Буськ в напрямку м.Берестечко на 84 км.+300м в межах Радивилівського району Рівненської області, допустив наїзд на ОСОБА_5 та належний йому велосипед, який знаходився на проїжджій частині. В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 (чоловік ОСОБА_1 та батько ОСОБА_2 ) від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди, а транспортні засоби зазнали механічних ушкоджень.

За фактом дорожньо-транспортної пригоди слідчим відділу розслідування ДТП СУ УМВС України в Рівненській області 25.10.2013 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч.2 ст.286 КК України. В ході досудового розслідування, слідчими, за результатами автотехнічних експертиз, було встановлено, що водій автомобіля ВАЗ 21013 р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_3 не мав технічної можливості уникнути наїзду на громадянина ОСОБА_5 шляхом застосування екстреного гальмування.

Постановою начальника слідчого відділення Радивилівського ВП Дубенського ВП ГУНП в Рівненській області Бернадського Д.В. від 31 березня 2016 року кримінальне провадження за №0000420 (ЄРДР від 25.10.2013) за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 24.10.2013 року на автодорозі Рівне-Млинів-Берестечко-Буськ-Перемишляни закрито, в зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Позивачі вказували, що в результаті ДТП, в якій загинув ОСОБА_6 , їм завдано матеріальну та моральну шкоду. Позивачу ОСОБА_1 матеріальну шкоду завдано в розмірі 4159 гривень, що полягає у витратах, пов`язаних в похованням ОСОБА_5 в розмірі 2537 гривень та вартості пошкодженого велосипеда в розмірі 1950 гривень. Позивачу ОСОБА_2 матеріальну шкоду завдано в розмірі 7855 гривень, що полягає у витратах на встановлення пам`ятника ОСОБА_5 . Також позивачі просили суд стягнути з відповідача завдану моральну шкоду, яку вони оцінюють в 50 000 гривень кожен.

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 06 вересня 2022 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану внаслідок ДТП, в розмірі 4159 гривень та моральну шкоду в розмірі 50000 гривень; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду, завдану в наслідок ДТП, в розмірі 7855 гривень та моральну шкоду в розмірі 50000 гривень. Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір в розмірі 2204,80 гривні.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що відповідачем не долучено до матеріалів справи полісу обов`язкового страхування, який би підтвердив його позицію щодо відсутності у нього обов`язку сплати позивачам матеріальну та моральну шкоду, так як його цивільна відповідальність була застрахована. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачами доведено заподіяння відповідачем як матеріальної шкоди, так і моральної шкоди.

З апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції звернувся адвокат Орел В.В. представник ОСОБА_3 .. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачі мали звернутись з позовом до страхової компанії в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 , і відповідно, суд мав відмовити в задоволенні позову в зв`язку зі зверненням позивачів до неналежного відповідача. Також вказує, що жодних належних доказів, з яких можливо встановити ступінь моральних страждань позивачі суду не надали. Посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ч. 1ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що 24 жовтня 2013 року внесені відомості до ЄРДР за №0000420 за ч.2 ст. 286 КК України, за фактом дорожньо-транспортної пригоди, що підтверджується Витягом до ЄРДР.

У Витязі вказано, що 24 жовтня 2013 року близько 19 год.35хв. водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем ВАЗ 21013, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Рівне-Млинів-Берестечко-Буськ-Перемишляни зі сторони м.Буськ в напрямку м.Берестечко на 84 км.+300м в межах Радивилівського району Рівненської області, допустив наїзд на ОСОБА_5 та належний йому велосипед, який знаходився на проїжджій частині. В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди, а транспортні засоби зазнали механічних ушкоджень.

Постановою начальника слідчого відділення Радивилівського ВП Дубенського РВП ГУНП в Рівненській області капітана поліції Бернадського Д.В. від 31 березня 2016 року кримінальне провадження №0000420 (ЄРДР від 25.10.2013) за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 24.10.2013 року на автодорозі Рівне-Млинів-Берестечко-Буськ-Перемишляни за ознаками ч.2 ст.286 КК України закрито, в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Пляшевською сільською радою Радивилівського району Рівненської області 26.10.2013 року складено актовий запис №20.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_7 26 травня 1984 року уклали шлюб, зареєстрований Пляшевською сільською радою Радивилівського району Рівненської області актовий запис №7.

У свідоцтві про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками вказані ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Згідно довідки Пляшевської сільської ради Радивидівського району Рівненської області від 23.06.2016 року № 384 ОСОБА_1 здійснила поховання свого чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно наданих позивачами доказів ОСОБА_1 витратила на заходи поховання та ритуальні послуги у розмірі 2537 гривень.

ОСОБА_2 надано докази вартості пошкодженого в ДТП велосипеда (1950 гривень) та докази понесення витрат ОСОБА_2 , пов`язаних з виготовленням і встановленням надгробного пам`ятника в розмірі 7855 гривень.

Розмір заподіяної матеріальної шкоди відповідачем не оспорюється.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Частинами першою-третьою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною першою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до положень статей 9, 22-31, 35, 36 Закону № 1961-IV настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З матеріалів справи слідує, що власником транспортного засобу ВАЗ 21013 реєстраційний номер НОМЕР_1 є ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .

Заперечуючи проти позову, відповідач та його представник під час розгляду справи в суді першої інстанції доводили, що відповідач ОСОБА_3 не має відповідати за завдану ДТП шкоду, оскільки його цивільно-правова відповідальність була застрахована.

Адвокатом відповідача була надана суду першої інстанції копія відповіді ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» від 10.02.2022 року вих. № 0529/18, згідно якої в обліковій базі ПрАТ «УПСК» відсутня інформація про оформлення ОСОБА_3 . Полісу ОСЦПВВНТЗ на ТЗ «ВАЗ 21013», р.н.з. НОМЕР_1 чинного на 24.10.2013 року. При цьому згідно з даними, що містяться в Централізованій базі МТСБУ, станом на 24.10.2013 року цивільно-правова відповідальність осіб, які на законних підставах володіють ТЗ «ВАЗ 21013», р.н.з. НОМЕР_1 була забезпечена за Полісом № АЕ/002254979 в АТ «СГ «ТАС» (приватне). (а.с.135).

Інших належних та допустимих доказів, які б підтвердили той факт, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_9 була застрахована, розміри страхового ліміту, франшизи тощо відповідачем не було надано.

В апеляційній скарзі адвокат відповідача вказує, що в матеріалах кримінального провадження знаходився і знаходиться поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відповідача.

Судом першої інстанції було витребувано матеріали кримінального провадження №0000420 (ЄРДР від 25.10.2013) за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 24.10.2013 року.

Матеріали вказаного кримінального провадження також досліджено і судом апеляційної інстанції.

Так, постановою начальника СВ Радивилівського РВ УМВС України від 04 жовтня 2015 року визнано автомобіль «ВАЗ 21013», реєстраційний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу НОМЕР_3 та поліс обов`язкового страхування АЕ/225479 речовими доказами та передано їх на відповідальне зберігання під схоронну розписку ОСОБА_3 .. Також наявна розписка ОСОБА_3 про те, що він отримав вказані речові докази на зберігання (а.с.173,174 матеріалів кримінального провадження).

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вказана справа перебувала на розгляді в суді першої інстанції з липня 2016 року, в провадженні судді, що ухвалив оскаржуване рішення, справа перебувала з 19 квітня 2021 року. Розгляд справи було неодноразово відкладено за клопотаннями, в тому числі представника відповідача. Відповідачем не було надано належних доказів, з яких суд міг погодитись з доводами відповідача, що за вказаним позовом має відповідати інша особа. Відповідач також не звертався до суду з клопотання про витребування доказів, які він не мав можливості надати самостійно.

Зважаючи на те, що відповідачем не було надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, належних та допустимих доказів, з яких судом можливо було б достовірно встановити в якій страховій компанії була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача, сума страхового ліміту щодо матеріальної та моральної шкоди, розмір франшизи тощо, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про покладення обов`язку з відшкодування шкоди на відповідача ОСОБА_3 ..

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не є належним відповідачем у справі, колегія суддів не може взяти до уваги, як підставу для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки відповідачем не доведено, що в даному цивільному спорі має відповідати будь-яка інша особа.

Колегія суддів також вважає правильним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди. Доводи апеляційної скарги такі висновки суду першої інстанції не спростовують.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні психологічного благополуччя, переживаннях, стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, фізичному та психологічному пристосуванні до порушень у стані здоров`я.

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив із засад розумності та справедливості, ураховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивачів, які втратили чоловіка та батька, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя душевні страждання; і відновити становище, яке існувало до смерті чоловіка та батька у житті позивачів неможливо.

Визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди у сумі по 50 000 гривень не є явно завищеним чи надмірним.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх достатньо мотивованими та обґрунтованими. При цьому колегія суддів враховує, що передчасна смерть чоловіка та батька, спричинила втрату важливого життєвого зв`язку, який поновлений бути не може та відповідно завдає довготривалих та глибоких душевних страждань.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження суду із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, які ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, і з якими погоджується суд апеляційної інстанції.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні усправі докази надані сторонами, дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

За таких обставин підстав для скасування чи зміни рішення суду, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Орла Володимира Васильовича представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 06 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий І. В. Вейтас

Судді Н. М. Ковальчук

С. В. Хилевич