Справа № 459/3157/21 Головуючий у 1 інстанції: Мельникович М.В.
Провадження № 22-ц/811/1417/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.

Секретар Іванова О.О.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без участі учасників у м.Львові цивільну справу № 459/3157/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та апеляційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 17 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, внаслідок професійного захворювання та трудового каліцтва

в с т а н о в и в :

05 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Львівській області на його користь 60 000, 00 грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання та трудового каліцтва.

В обґрунтування позову зазначив, що з 21 липня 1981 року до 08 червня 1999 року працював на різних шахтах ДП «Львіввугілля» у підземних умовах.

З 08 червня 1999 року звільнений по ст. 38 КЗпП України.

Зазначив, що пропрацював в умовах впливу шкідливих факторів 16 років 10 місяців. У зв`язку з тривалою роботою в особливо шкідливих умовах праці у нього погіршився стан здоров`я, внаслідок чого він змушений був звертатись за медичною допомогою.

10 квітня 2002 року позивачу було вперше встановлено третю групу інвалідності, внаслідок професійного захворювання та 35 % втрати працездатності з 22 січня 2002 року. 18 березня 2003 року позивачу продовжено третю групу інвалідності, внаслідок професійного захворювання та 35 % втрати професійної працездатності.

12 квітня 2007 року позивачу встановлено третю групу інвалідності безтерміново, а також визначено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках, а саме 50% втрати професійної працездатності, з них 40% - на силікоз, 10 % - травма 01 жовтня 1986 року. Через це він неодноразово звертався за медичною допомогою.

Позивач вказував, що внаслідок отриманого професійного захворювання та трудового каліцтва йому завдано великої моральної школи у вигляді фізичних та душевних страждань. Він не в змозі вести активний спосіб життя, займатись улюбленою справою, змушений звертатись за медичною допомогою та витрачати значні кошти на лікування. Постійний кашель викликає небажану увагу людей і тому позивач знаходиться у пригніченому та депресивному стані. Професійне захворювання значною мірою вплинуло на життєві відносини, сімейні обставини, а тому викликає значні моральні переживання, почуття безвихідності і відсутності перспектив на майбутнє.

Просив позов задовольнити та стягнути на його користь завдану йому моральну шкоду в розмірі 60 000,00 грн.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 17 травня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь ОСОБА_1 10 000 (десять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди.

В решті вимог відмовлено.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь держави 151 (сто п`ятдесят одна) гривня 33 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 ..

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним в частині розміру відшкодування шкоди. Вказує, що внаслідок отриманого професійного захворювання та трудового каліцтва йому завдано моральну шкоду у вигляді фізичних та душевних страждань. Апелянт не в змозі вести активне життя, займатися улюбленою справою,змушений звертатися за медичною допомогою. Постійний кашель викликає небажану увагу у людей, що спричиняє пригнічений та депресивний стан. Моральні страждання та переживання змінили ритм та порядок життя, порушили нормальні життєві зв`язки. Із врахуванням вище зазначених обставин оцінює моральну шкоду в розмірі 60 000 грн., яку просить стягнути з відповідача.

Рішення суду оскаржило Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. В даній справі вважає, що позивачем невірно визначено належного відповідача, оскільки Фонд зобов`язаний забезпечувати фінансування та виплачувати матеріальне забезпечення, страхові виплати і надавати соціальні послуги. Серед переліку передбаченого Законом відсутня страхова виплата на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров» я при виконані трудових обов`язків. Обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форм власності. Оскільки позивач отримав професійне захворювання під час виконання трудових обов`язків, а заподіяна йому шкода випливає з трудових правовідносин, така має відшкодовуватися роботодавцем. Довідка МСЕК про відсоток стійкої втрати працездатності є тільки підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому матеріальної шкоди - частини втраченого заробітку і не є підтвердженням факту заподіяння позивачу моральної шкоди.

Позивачем не долучено до матеріалів судової справи жодного доказу про наявність факту спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з професійним захворюванням на момент ушкодження здоров`я, а саме у 2002 році. Відсутні медичні документи, які б підтверджували перенесені стрес, депресію, які зазнав позивач внаслідок моральних страждань.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи судом апеляційної інстанції проведено без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. У певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та задоволення апеляційної скарги Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з доведення факту спричинення позивачеві відповідачем моральної шкоди внаслідок ушкодження його здоров`я при виконанні трудових обов`язків, що потягло за собою професійне захворювання та трудове каліцтво, а отже, про право позивача на її відшкодування.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 21 липня 1981 року до 08 червня 1999 року позивач працював на різних шахтах ДП «Львіввугілля» на підземних роботах у шкідливих умовах, що підтверджується копіями з трудової книжки (а. с. 8-9).

02 жовтня 1986 року директором шахти «Великомостівська» затверджено акт №57 про нещасний випадок на виробництві ( форма Н-1), що стався з позивачем 01 жовтня 1986 року (а. с. 37-38).

Відповідно до виписки з акту травматологічної МСЕК від 03 березня 1993 року у зв`язку із вищевказаним нещасним випадком позивачу було встановлено 10% втрати професійної працездатності безтерміново, однак інвалідність не встановлено (а. с. 36).

04 лютого 2002 року комісія ВП «Шахти «Надія» провела розслідування випадку професійного захворювання працівника ОСОБА_1 про що було складено акт розслідування професійного хронічного захворювання по формі П-4, згідно якого встановлено, що професійне захворювання виникло внаслідок контакту з вугільно породним шахтним пилом від роботи по професії підземним гірничим робітником очисного вибою, протягом роботи на вугільних шахтах ДП «Львіввугілля». (а. с.11-12).

Із довідки МОЗ Обласної МСЕК №3 від 10 квітня 2002 року (серія ЛВА -2 №007000) вбачається, що позивачу вперше встановлено третю групу інвалідності, внаслідок професійного захворювання та визначено ступінь втрати професійної працездатності 35 відсотків з 22 січня 2002 року ( а. с.10).

Відповідно до довідки МОЗ Обласної МСЕК №3 від 18 березня 2003 року (серія ЛВА -2 №017996) позивачу продовжено перебування на третій групі інвалідності, внаслідок професійного захворювання та 35 відсотків втрати професійної працездатності ( а. с. 10).

Відповідно до довідки МОЗ Обласної МСЕК №3 від 12 квітня 2007 року (серія ЛВА-2 №020408) позивачу встановлено третю групу інвалідності та 50 % втрати професійної працездатності безтерміново (40 % силікоз з 29 березня 2007 року, 10% травма 01 жовтня 1986 року) ( а. с. 10).

У зв`язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці позивач був змушений періодично звертатися за медичною допомогою, що підтверджується витягами з медичної карти амбулаторного хворого (а. с. 13-17).

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема прийнятим відповідно до цих Основ Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV.

Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року у редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, передбачали, що:

відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1);

у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21);

за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28);

моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).

З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі, виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року № 3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України від 19 грудня 2006 року № 489-V «Про Державний бюджет України на 2007 рік» було зупинено на 2006 та 2007 роки дію вказаних вище норм Закону від 23 вересня 1999 року, які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду.

Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, що набрав чинності з 20 березня 2007 року, в Закон від 23 вересня 1999 року внесені зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду.

Згодом, Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» було викладено у новій редакції Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV, в тому числі було змінено назву вказаного Закону на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV у новій редакції з назвою Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності з 01 січня 2015 року.

Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Закріплений у статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Зазначені положення частини восьмої статті 36 Закону України № 1105-XIV в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, а саме, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України, не містять вказівку на зворотну дію закону в часі, а отже не суперечать змісту частини першої статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України.

Вказаними положеннями Закону право громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право вимагати відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань та його органи з 01 січня 2015 року страхових виплат за моральну шкоду, спричинену ушкодженням здоров`я на виробництві, не проводить.

З матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом про відшкодування моральної шкоди до відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області 05 жовтня 2021 року, тобто після набрання чинності вказаним Законом.

Тому права на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській позивач не має.

Слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, при цьому, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц та від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч. 2 ст. 51 ЦПК України).

В свою чергу, апеляційний суд позбавлений можливості залучити до участі у справі співвідповідача, оскільки немає передбачених законом повноважень змінювати склад осіб, які беруть участь у справі, крім випадків процесуального правонаступництва, передбаченого ст. 55 ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції належить скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374; 376 ч.1 п.3; 383; 384 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області задовольнити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 17 травня 2022 року скасувати.

Ухвати нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, внаслідок професійного захворювання та трудового каліцтва відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2022 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк