Єдиний унікальний номер чудової справи: 490/3793/22
Номер провадження: 22-ц/812/1045/22 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2022 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Крамаренко Т.В.,

суддів: Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Калашник А.О.,

за участю: позивачки - ОСОБА_1 її представника - ОСОБА_2 , представника відповідачки - адвоката Матвєєва В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 , подану в її інтересах адвокатом Матвєєвим Вадимом Валерійовичем

на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2022 року, постановлену під головуванням судді Гуденко О.А., в приміщенні цього ж суду, за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання недійсними договорів купівлю продажу автомобілів,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання недійсними договорів купівлю - продажу автомобілів.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що перебувала з ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі з 17 лютого 2018 року, під час якого вони придбали у спільну сумісну власність вантажний автомобіль Mercedes-Benz 1999 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 ; вантажний автомобіль Renault Premium, 2004 року випуску, номер кузову НОМЕР_3 , д/н НОМЕР_4 ; легковий автомобіль Renault Laguna, 2005 року випуску, номер кузову НОМЕР_5 , д/н НОМЕР_6 . Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 грудня 2021 року шлюб розірвано, але спільне майно поділити не встигли, оскільки у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, позивачка вимушена була виїхати з м. Миколаєва, а ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після смерті колишнього чоловіка їй стало відомо, що вищевказані автомобілі були продані ним ОСОБА_3 без її відома та згоди.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя вантажний автомобіль Mercedes-Benz 1999 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 ; вантажний автомобіль Renault Premium, 2004 року випуску, номер кузову НОМЕР_3 , д/н НОМЕР_4 ; легковий автомобіль Renault Laguna, 2005 року випуску, номер кузову НОМЕР_5 , д/н НОМЕР_6 та визнати договори купівлі - продажу вказаних автомобілів недійсними.

Одночасно з поданням позову, ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказані автомобілі та заборонити будь-яким особам вчиняти будь-які дії з автомобілями, а саме - відчужувати, розпоряджатися та користуватися ними.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що вантажний автомобіль Mercedes-Benz 1999 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 ; вантажний автомобіль Renault Premium, 2004 року випуску, номер кузову НОМЕР_3 , д/н НОМЕР_4 ; легковий автомобіль Renault Laguna, 2005 року випуску, номер кузову НОМЕР_5 , д/н НОМЕР_6 були придбані її колишнім чоловіком ОСОБА_4 в період їх шлюбу, а тому вони є спільною сумісною власністю подружжя. На даний час їй стало відомо, що вказані автомобілі були продані колишнім чоловіком без її відома та згоди відповідачці. Наразі право власності на вказані автомобілі зареєстровано за ОСОБА_3 , яка в свою чергу може ними розпорядитися на свій розсуд, що приведе до утруднення виконання судового рішення та можливості в подальшому звернення до суду із заявою про вилучення автомобілів, а тому просила задовольнити заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2022 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково. Вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на вантажний автомобіль Mercedes-Benz 1999 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 ; вантажний автомобіль Renault Premium, 2004 року випуску, номер кузову НОМЕР_3 , д/н НОМЕР_4 ; легковий автомобіль Renault Laguna, 2005 року випуску, номер кузову НОМЕР_5 , д/н НОМЕР_6 шляхом заборони вчиняти щодо рухомого майна будь-які дії щодо відчуження права власності. У задоволенні вимог заяви про накладення заборони будь-яким особам вчиняти дії щодо користування та розпорядження цим майном відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що заява про забезпечення позову є частково обґрунтованою та накладення арешту є необхідним для забезпечення виконання рішення у справі у разі задоволення позову. Разом з тим, вимоги щодо заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії з автомобілями, а саме - розпоряджатися і користуватися автомобілями не підлягають до задволення, оскільки обмеження відповідача, який на теперішній час відповідно до вимог ст. 204 ЦК України є правомірним набувачем цього майна за правочином, який наразі ще не визнано судом недійсним, спричиняє матеріальні збитки відповідачу, проте заявник не заявиви про жодне зустрічне забезпечення забезпечення збитків відповідача відповідно до вимог ст. 154 ЦПК України. До того ж, заява не містить обгрунтування яким чином обмеження у корситуванні цим майном може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду представник ОСОБА_3 - адвокат Матвєєв В.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність, та на те, що вона прийнята з порушенням норм процесуального права, просив її скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заява про забезпечення позову не містить жодних обґрунтувань щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову. Також позивачкою не було надано суду доказів, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до неможливості у майбутньому ефективно захистити її порушені права, а також факту намагання нового власника реалізувати спірне майно. Крім того, суд першої інстанції не мотивував своє рішення та не надав оцінки наявним в матеріалах справи доказам. Судом також не враховано, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження необхідності вжиття заходів забезпечення позову, а заява позивачки містить посилання лише на потенційну можливість припущення заявника щодо ухилення відповідача від виконання судового рішення. Також зазначав, що наявність позову про визнання правочинів недійсними саме по собі не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову, у спосіб визначений судом. Наголошує на тому, що відповідачка категорично заперечує факт придбання вантажного автомобіля Renault Premium, 2004 року випуску, номер кузову НОМЕР_3 , д/н НОМЕР_4 саме у ОСОБА_4 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала суду в повній мірі відповідає.

Частинами першою, другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, у пунктах 1, 2, 4, яких передбачено, що позов може забезпечуватись накладенням арешту на майно, забороною вчиняти певні дії, забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.

За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально - правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

У справі, яка переглядається, позивачки просила про накладення арешту на вантажний автомобіль Mercedes-Benz 1999 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 ; вантажний автомобіль Renault Premium, 2004 року випуску, номер кузову НОМЕР_3 , д/н НОМЕР_4 ; легковий автомобіль Renault Laguna, 2005 року випуску, номер кузову НОМЕР_5 , д/н НОМЕР_6 .

Як вбачається із матеріалів справи, вказані транспортні засоби зареєстровані на ОСОБА_3 , а саме згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вантажний автомобіль Mercedes-Benz 1999 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 зареєстровано за ОСОБА_3 09 лютого 2021 року на підставі договору купівлі - продажу СГ № 30/2695 від 09 лютого 2021 року (а.с.62).

Вантажний автомобіль Renault Premium 270, 2004 року випуску, номер кузову НОМЕР_3 , д/н НОМЕР_4 зареєстровано за ОСОБА_3 23 січня 2021 року згідно договору купівлі - продажу СГ 6547/21/010397 від 23 січня 2021 року (а.с.63).

Легковий автомобіль Renault Laguna, 2005 року випуску, номер кузову НОМЕР_5 , д/н НОМЕР_6 зареєстровано за ОСОБА_3 26 січня 2021 року згідно договору купівлі- продажу СГ 6547/21/010418 від 26 січня 2021 року (а.с.61).

Посилаючись на недійсність вказаних договорів купівлі-продажу зазначених вище автомобілів, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Таким чином, між сторонами виник спір стосовно правомірності відчуження ОСОБА_4 та набуття відповідачкою - ОСОБА_3 права власності на спірні транспортні засоби.

Звертаючись з заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 як на підставу її задоволення зокрема вказувала на те, що ОСОБА_3 може розпорядитися спірними автомобілями на свій розсуд, оскільки на даний час право власності на вказані транспортні засоби зареєстровано за нею, що призведе до утруднення виконання судового рішення та можливості в подальшому звернення до суду із заявою про вилучення автомобілів.

Зі змісту позовної заяви вбачається наявність спору між сторонами щодо законності укладення договорів купівлі - продажу та переходу права власності на автомобілі до ОСОБА_3 .

Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Частиною першою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Оскільки у цій справі позивачка звернулася до суду з вимогами про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання недійсними договорів купівлю - продажу автомобілів, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то у такому випадку не мала взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а мала застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки, за захистом яких вона звернулася або має намір звернутися до суду.

При цьому в даному спорі має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

З огляду на відповідні законодавчі приписи та з урахуванням встановлених обставин справи, враховуючи, що право власності на спірні автомобілі зареєстровано за відповідачкою, а позивачка оспорює правомірність укладених договорів купівлі - продажу у судовому порядку шляхом подання позову зокрема про визнання недійсними договорів купівлю - продажу автомобілів через те, що вважає, що такі договори укладене без її згоди як то передбачене ст. 65 СК України, тобто з порушенням норм чинного законодавста, існує реальна загроза, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірні автомобілі може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав позивачки (у разі задоволення позову), за захистом яких вона звернулася до суду.

Адже у разі, якщо до закінчення розгляду даної справи відповідачкою буде реалізовано спірні автомобілі, то позивачка не зможе захистити або поновити свої права в межах одного цього судового провадження за її позовом без нових звернень до суду, що істотно ускладнить чи взагалі унеможливить поновлення її порушених чи оспорюваних прав або інтересів.

Отже, колегія суддів вважає, що застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на вантажний автомобіль Mercedes-Benz 1999 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 ; вантажний автомобіль Renault Premium, 2004 року випуску, номер кузову НОМЕР_3 , д/н НОМЕР_4 ; легковий автомобіль Renault Laguna, 2005 року випуску, номер кузову НОМЕР_5 , д/н НОМЕР_6 шляхом заборони вчиняти щодо рухомого майна будь - які дії щодо відчуження права власностіє ефективним способом забезпечення позову, а відтак висновок суду про задоволення цієї вимоги є вірним.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції в цій частині підлягає залишенню без змін.

Ухвала суду в іншій частині не оскаржувалася, а тому не була предметом апеляційного розгляду.

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову через недоведеність того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, ґрунтується на помилковому тлумаченні норм процесуального права та невірній оцінці обставин справи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судомне надано оцінки наявним в матеріалах справи доказам не заслуговують на увагу, оскільки під час розгляду заяви про забезпечення позову, суд не вправі надавати оцінку доказам по суті спору та робити висновок щодо доведеності та обгрунтованості позовних вимог.

Заперечення в апеляційній скарзі щодо придбання вантажного автомобіля Renault Premium, 2004 року випуску, номер кузову НОМЕР_3 , д/н НОМЕР_4 та під час апеляційного розгляду щодо придбання вантажного автомобіля Mercedes-Benz 1999 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 саме у ОСОБА_4 також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не підтвердженні належними та допустимими доказами.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді заяви про забезпечення позову дійшов правильного висновку про її задоволення (в оскаржуваній частині), а тому в силу положень статті 375 ЦПК України відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану в її інтересах адвокатом Матвєєвим Вадимом Валерійовичем - залишити без задоволення.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 15 грудня 2022 року.