Номер провадження: 22-ц/813/6959/22
Справа № 509/942/21
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 лютого 2022 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

25 лютого 2021 року ОСОБА_3 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь за ОСОБА_3 кошти у розмірі 19 100 доларів США. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 вказав, що 26 вересня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали шлюб, зареєстрований Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції міста Одеси, актовий запис №559. Під час шлюбу було придбано майно, а саме: автомобіль TOYOTA COROLA 1.8D, 1994 року випуску, автомобіль SANGYONG KYRON, 2010 року випуску, підсобного приміщення, площею 7.8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , телевізор SAMSUNG, морозильну камеру, комод, диван, килим та весь посуд загальна сума вище вказаного майна склала, на думку позивача, 19100 доларів США. Позивач вказував, що дані кошти були отримані відповідачем в результаті реалізації спільної сумісної власності подружжя (а.с. 1-4).

16 лютого 2022 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області вирішено позов задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_1 на користь за ОСОБА_3 кошти у розмірі 9550 доларів США, в іншій частині відмовити (а.с. 103-106).

03 травня 2022 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 лютого 2022 року. Представник апелянта вказує, що апелянт не погоджується з оскаржуваним рішенням та вважає його таким, що ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, а також, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Представник апелянта зазначає, що автомобіль TOYOTA, 1994 року випуску, був відчужений у період шлюбу сторін, за два роки та три місяці до подання позову про розірвання шлюбу, позивач знав про це, оскільки після цього сторони ще жили у шлюбі. При цьому, представник апелянта повідомляє, що інший автомобіль SANGYONG був придбаний у тому числі й за гроші від продажу першого автомобіля. Представник апелянта зазначає, що кошти за продаж вказаного автомобіля отримав сам позивач, про що необхідно було допитати свідка ОСОБА_4 , однак вона захворіла, виїхала до іншого міста на лікування та зараз з нею взагалі втрачений зв`язок. Також представник апелянта вважає, що роздруківка з сайту «Авторіа» не є належним, допустимим та достовірним доказом на підтвердження вартості автомобілів. Таким доказом, на думку представника апелянта, може бути відповідний звіт про визначення вартості автомобіля, що виданий відповідним фахівцем. Тому, апелянт та його представник вважають, що вимоги щодо стягнення коштів за автомобілі є безпідставними. Серед іншого, представник апелянта повідомив, що апелянт не має самостійного доходу та знаходиться на утриманні матері, а згідно з Довідкою від 06.04.2022 року, яку додано до апеляційної скарги, за 2021 рік ОСОБА_1 доходів не отримувала. З огляду на викладене, представник апелянта просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовити у повному обсязі (а.с. 110-114).

18 жовтня 2022 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач зазначив, що вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що ґрунтується на домислах та припущеннях. Позивач також вважає, що апеляційна скарга не містить жодних фактів та доказів на підтвердження неправомірності рішення суду першої інстанції. Позивач у відзиві на апеляційну скаргу наголошує на тому, що апелянт кошти за автомобілі витратила на власні потреби, а не на потреби сім`ї, а у матеріалах справи містяться виписки з банку про те, що ОСОБА_3 заробляв кошти, які направляв на благо сім`ї, натомість ОСОБА_1 не працювала, не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, приховувала спільне майно, витрачала його на шкоду інтересам сім`ї. З огляду на викладене у відзиві на апеляційну скаргу, позивач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін (а.с. 139-143).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці та тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Сторони про час та порядок проведення судового засідання 15 грудня 2022 року повідомлені належним чином. Клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції до суду сторони не подавали. 13 грудня 2022 року до Одеського апеляційного суду від представника апелянта адвоката Гареєва Євгена Шамільовича надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із бажанням апелянта та його представника особисто брати участь у розгляді апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1.2.3 Правил організації ефективного цивільного судочинства (далі Правила), затверджених рішенням Ради суддів України № 14 від 28.02.2020 (https://oda.court.gov.ua/sud4813/inshe/1/) суд повідомляє сторони та їх представників шляхом надіслання судової повістки, смс-повідомлення, листом, телефоном, факсом чи електронною поштою. Крім того, суд має право визнати сторону повідомленою з використанням електронного списку судових справ, призначених до розгляду на офіційному сайті суду у разі, якщо за обставинами справи вказана сторона ініціювала відповідну стадію процесу (подавала позов, апеляційну скаргу), або була присутня в судовому засіданні, або не була присутня в судовому засіданні, проте достеменно знала про його призначення, зокрема, подавала клопотання про його відкладення. Коли суд приймає рішення щодо сповіщення учасників справи, за потреби він також встановлює, яка саме сторона повинна виконати ту чи іншу процесуальну дію, та визначає строк, у який вона повинна це зробити.

Зважаючи на вищенаведену заяву сторони, оскільки апелянт є ініціатором процесу на даній стадії, що покладає на нього відповідний обсяг процесуальних обов`язків та процесуальних ризиків у випадку вчинення/не вчинення відповідних процесуальних дій, враховуючи наявні матеріали справи та положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України (неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи), апеляційний суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вважав доведеним те, що придбане сторонами під час шлюбу майно належить їм на праві спільної сумісної власності і підлягає розподілу, оскільки відповідач з позивачем згоди не дійшли. Зокрема, суд першої інстанції дійшов висновку, що автомобіль TOYOTA COROLA 1.8 D 1994 року випуску, автомобіль SANGYONG KYRON 2010 року випуску, телевізор SAMSUNG, морозильну камеру, комод, диван, килим та весь посуд є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбаваючи вказане майно сторони перебували у шлюбі. З таких підстав, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню кошти у розмірі 9550 доларів США (а.с. 105).

Апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 вересня 2008 року. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2018 року шлюб між сторонами було розірвано.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_3 наголошував на тому, що все перелічене ним майно було придбане за кошти, що зароблені ним особисто, а тому вважав, що оскільки надані ним докази спростовують презумпцію спільності права власності подружжя на майно, а відповідачка розпорядилася спірним майном без згоди позивача, то з відповідачки на його користь підлягає стягненню вартість спірного майна у розмірі 19100 дол. США (а.с. 2-3).

Щодо доводів позивача на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Позивач вказує на те, що відповідно до виписки по його картковому рахунку ним було накопичено грошові кошти, які зароблені ним особисто та за які було придбано спірне майно (а.с. 2). Згідно з випискою по рахунку № НОМЕР_1 Дудніка ОСОБА_5 в період з 23.01.2006 року по 31.12.2011 року загальна сума надходжень на картковий рахунок позивача за вказаний період становила 67351 дол. США. Однак, з даної виписки також вбачається, що вказані кошти знімалися з карткового рахунку після кожного зарахування, а не накопичувалися на картковому рахунку, як про те зазначав позивач. Так, наприклад, 01.09.2006 року на картковий рахунок позивача було зараховано 1065,41 дол. США, загальний розмір коштів на рахунку становив 5995,93 дол. США, після чого 05.09.2006 року та 22.09.2006 року з карткового рахунку було знято 2995 дол. США та 3000 дол. США відповідно. При цьому, згідно з наданою позивачем випискою остання транзакція проведена 29.12.2011 року, у графі призначення вказано «комісія з компанії V. Ships Inc. CEC Fighter (Clip.Marine) », стан рахунку після проведення якої становив 498,42 дол. США (а.с. 17-18). Крім того, грошові кошти, зараховані на картковий рахунок ОСОБА_3 за період з 25.12.2008 року по 31.12.2011 року, є спільною власністю позивача та відповідача, оскільки шлюб між сторонами було укладено 26 вересня 2008 року, а відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Щодо виписок по карткових рахунках, доданих представником позивача до пояснень під час розгляду справи судом першої інстанції (а.с. 85, 91-100), то апеляційний суд не бере їх до уваги при перегляді справи, оскільки дані виписки містять відомості щодо руху грошових коштів позивача за період з 01.01.2018 року по 09.03.2021 року, а отже не можуть підтверджувати доводи позивача на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, так як спірне майно було придбане раніше. Таким чином, вищевказані докази, надані позивачем, не спростовують презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу.

Щодо транспортних засобів.

Позивач зазначає, що автомобілі TOYOTA COROLA 1.8D, 1994 року випуску, та SANGYONG KYRON, 2010 року випуску, були продані ОСОБА_1 без його згоди, а кошти за транспортні засоби відповідач привласнила. На думку позивача, вартість автомобіля TOYOTA COROLA 1.8D, 1994 року випуску, становить від 3000 до 3700 дол. США, а вартість автомобіля SANGYONG KYRON, 2010 року випуску, становить від 9500 до 11000 дол. США (а.с. 2).

Згідно з відповіддю Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС В Одеській області на адвокатський запит щодо надання відомостей відносно реєстрації транспортних засобів за гр. ОСОБА_1 від 12.01.2021 року №31/15-06аз, у період з 26 вересня 2008 року по 27 листопада 2018 року за ОСОБА_1 були зареєстровані транспортні засоби, а саме: - автомобіль TOYOTA COROLA 1.8D, 1994 року випуску, дата реєстрації 12 березня 2016 року; - автомобіль SANGYONG KYRON, 2010 року випуску, дата реєстрації 27 грудня 2012 року (а.с. 23-24).

З відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС В Одеській області на адвокатський запит від 19.08.2021 року №31/15-316аз (а.с. 88-89) неможливо встановити коли саме були перереєстровані транспортні засоби з ОСОБА_1 на інших осіб, оскільки вказані у відповіді відомості містять неточності у датах.

Разом з тим, сторонами не оспорюється той факт, що обидва транспортні засоби були як куплені, так і продані, під час перебування сторін у шлюбі, отже кошти, отримані за їх продаж, є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що автомобілі були продані без згоди позивача і що відповідачка розпорядилася коштами за продаж автомобілів на власний розсуд. А отже, позивачем не доведено, що з відповідачки на його користь підлягають стягненню кошти за продаж транспортних засобів.

Щодо іншого рухомого майна.

Позивачем до позовної заяви було надано копію висновку заступника начальника СП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області по факту звернення гр. ОСОБА_3 , з якого вбачається, що 11 січня 2018 року до Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області надійшли звернення гр. ОСОБА_3 щодо прийняття заходів до дружини гр. ОСОБА_1 , яка забрала його телевізор, праску, пилосос, посуд, штори, меблі та коври (а.с. 12). ОСОБА_3 з цього приводу зазначив, що вартість переліченого майна становить 2000 дол. США (а.с. 2).

Згідно з п.п. 22 та 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Тобто, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц).

Як вже зазначалося вище, на думку позивача, вартість телевізора, праски, пилососа, посуду, штор, меблів та коврів становить 2000 дол. США, однак, на підтвердження вартості зазначеного майна позивачем жодних доказів (наприклад, звіт про оцінку майна, чеки та/або квитанції) надано не було. При цьому, позивачем не доведено факт того, що відповідачка винесла з квартири вищевказане майно без згоди ОСОБА_3 , оскільки заява ОСОБА_3 та висновок заступника начальника СП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області по факту звернення позивача не є належними, достовірними та достатніми доказами в розумінні статтей 77, 79, 80 ЦПК України.

Згідно з ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Щодо підсобного приміщення.

Позивач повідомив, що ним були виділені кошти на придбання підсобного приміщення, площею 7,8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , для зберігання речей, у розмірі 2400 дол. США. Однак, як вказує позивач, ОСОБА_1 оформила це приміщення на ОСОБА_6 , після чого 06 липня 2015 року на підставі договору дарування оформила це приміщення на себе (а.с. 2), на підтвердження чого позивач надав копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З даного витягу вбачається, що підсобне приміщення, площею 7,8 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстроване за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 16 грудня 2012 року, що видане на підставі рішення Виконкому Авангардівської селищної ради від 11 жовтня 2012 року №227. 06 липня 2015 року на підставі договору дарування, серія та номер: 974, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Диким Сергієм Петровичем, вказане приміщення зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с. 15-16).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Оскільки ні договір дарування, ні рішення Виконкому Авангардівської селищної ради від 11 жовтня 2012 року №227 позивачем не оспорювалося, а отже підсобне приміщення є особистою приватною власністю відповідачки, то позовні вимоги ОСОБА_3 в цій частині також не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, оскільки позивачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу та не доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявність підстав для задоволення позову, апеляційний суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. При цьому, апеляційний суд вважає за потрібне зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія А, №303-А, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Таким чином, оскільки обставини, які суд першої інстанції визнав встановленими, недоведені, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України, частково задовольняючи апеляційну скаргу, скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовити.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік