ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1397/22 Справа № 183/685/17 Головуючий у першій інстанції: Сорока О.В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк», що є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк», на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2018 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ПАТ «Марфін Банк», правонаступником якого є ПАТ «МТБ Банк», звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 01 лютого 2007 року між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №00044/RD, відповідно до якого банк зобов`язався надати грошові кошти у розмірі 88537,00 доларів США, а позичальник зобов`язався використати кредит на визначені договором цілі, забезпечити його повернення, сплату нарахованих відсотків у встановлений термін. Договір був укладений строком до 31 січня 2012 року, за користування кредитом була встановлена процента ставка у розмірі 16% річних. З метою забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 . У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість. Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 28 травня 2015 року позов ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , СФГ «Присамар`я» задоволено у повному обсязі, стягнуто солідарно з відповідачів загальну суму заборгованості в розмірі 1527933,97 грн, яка ними не погашена. Станом на 06 лютого 2017 року заборгованість за кредитним договором № 00044/RD від 01 лютого 2007 року становить 68801,41 доларів США, яка складається із заборгованості по кредиту в розмірі 45780,74 доларів США, заборгованості зі сплати процентів у розмірі 23020,67 доларів США, а також заборгованості за пенею і штрафами в розмірі 1036788,82 грн. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №00044/RD від 01 лютого 2007 року, станом на 06.02.2017 року, за тілом кредиту і процентами в сумі 68801,41 дол. США з яких: кредитних коштів - 45780,74 дол. США, процентів на основну суму боргу 23020,67 дол. США, в тому числі: за рішенням суду від 28.05.15 №183/5555/14 - 9103,33 дол. США, донараховані за період з 25.03.15 по 05.02.17 - 13917,34 дол. США; за пенею і штрафами в сумі 1036788,82 грн. з яких: пеня за тілом кредиту за рішенням суду від 28.05.15 №183/5555/14 - 127709,60 грн., пеня за тілом кредиту за період з 05.02.2016 по 05.02.2017 (за 12 місяців до звернення до суду з позовом) - 463320,61грн., пеня за несплаченими процентами за користування кредитом за рішенням суду від 28.05.15 №183/5555/14 - 100955,18 грн., пеня за несплаченими процентами за користування кредитом за період з 05.02.2016 по 05.02.2017 (за 12 місяців до звернення до суду 06.02.2017 з позовом) - 141679,99 грн., штраф за п. 4.2. кредитного договору - 59428,19 грн., штраф за п. 20. договору іпотеки -143695,25 грн., відшкодування 3654,00 грн. витрат по сплаті судового збору за рішенням від 28.05.2015 у справі №183/5555/14, відшкодування витрат по сплаті судового збору у даній справі в сумі 21002,87 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 03 грудня 1999 року, шляхом продажу даного майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною 1092200, 00 грн, на користь ПАТ «Марфін Банк», а також виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з вказаної квартири (а.с. 2-11, 186-195 т.1).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року, у задоволенні позову відмовлено (а.с. 248-252 т.1, 221-224 т.2).

Постановою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року касаційну скаргу ПАТ «МТБ Банк» задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року в частині вирішення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року в частині вирішення вимог про виселення залишено без змін (а.с. 67-73 т.3).

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. Від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 надійшли заяви про розгляд справи без їх участі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, часткового скасування оскаржуваного рішення з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 01 лютого 2007 року ВАТ «Морський транспортний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк», правонаступником якого є ПАТ «МТБ Банк») та ОСОБА_2 уклали кредитний договір №00044/RD, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 80000,00 доларів США на споживчі потреби (будівництво індивідуального житлового будинку з дворовими будівлями) строком до 31 січня 2012 року зі сплатою 16 % річних за користування кредитом (а.с. 38-42 т.1).

З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_2 зобов`язань за вказаним вище кредитним договором, 01 лютого 2007 року ОСОБА_1 уклала з ВАТ «Морський транспортний банк» договір іпотеки №00010-rd, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіною А.В. за реєстровим №205, за умовами якого передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 24-26 т.1).

Згідно з пунктом 7 договору іпотеки №00010-rd від 01.02.2007 року, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві власності, на підставі свідоцтва про право власності на житлову квартиру б/н від 03 грудня 1999 року, виданого Виконавчим комітетом Новомосковської міської Ради депутатів на підставі рішення №956 від 24 листопада 1999 року.

Додатковою угодою №1 до кредитного договору №00044/RD від 01.02.2007 року, укладеною 31 січня 2012 року між ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_2 , сторони основного договору дійшли згоди внести певні зміни у кредитний договір, у зв`язку зі зміною найменування банку на ПАТ «Марфін Банк»; зокрема, сторони домовились подовжити строк дій кредитного договору до 31.01.2017 року, відповідно до п.п. 1.1.1, 1.1.3 кредитного договору (а.с. 43-45 т.1).

25 липня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Марфін Банк» було укладено договір №1 про внесення змін до договору іпотеки №00010-rd від 01.02.2007 року, яким внесено зміни до вказаного договору, у зв`язку зі зміною найменування іпотекодержателя на ПАТ «Марфін Банк» (а.с. 27-28 т.1).

ОСОБА_2 належним чином не виконував зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2015 року у цивільній справі №183/5555/14 задоволено позовні вимоги ПАТ «Марфін Банк». Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Селянського (фермерського) господарства «Присамар`я» на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором №00044/RD від 01 лютого 2007 року в сумі 1524279,97 грн., що складається із заборгованість за тілом кредиту 45780,74 долари США, що еквівалентно 1088266,01 грн.; проценти за користування кредитом 9103,33 долари США, що еквівалентно 216397,65 грн.; пеня за несплачену суму кредиту 127709,60 грн.; пеня за несплачені проценти за користування кредитом 100955,18 грн., а також судові витрати в сумі 3654,00 грн., а всього 1527933,97 грн. (а.с. 58 зворорт - 60 т.1).

Судом апеляційної інстанції оглянуто в судовому засіданні цивільну справу №183/5555/14, заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2015 року не оскаржувалось та набрало законної сили 09.06.2015 року.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року в справі №361/7543/17 (провадження №14-546цс19) зазначено, що: «наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Схожі правові висновки виклав Верховний Суд України у постановах від 03 лютого 2016 року у справі №22- ц/796/716/2014 (провадження № 6-1080цс15) та від 09 вересня 2014 року у справі №922/3658/13 (провадження № 3-71гс14)».

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю.

Законом визначені два способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду, та позасудовий на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є: 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону (частина третя статті 36 Закону).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону України «Про іпотеку») є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі №310/11024/15-ц (провадження №14-112цс19).

Згідно зі статтею 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Відповідно до пунктів 23, 24 договору іпотеки від 01 лютого 2007 року звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється шляхом позасудового врегулювання або в примусовому порядку. Іпотекодержатель має право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки. Примусове стягнення і реалізація предмету іпотеки відбувається шляхом отримання іпотекодержателем виконавчого напису нотаріуса, або іншим передбаченим законом шляхом, за вибором іпотекодержателя.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши неналежне виконання позичальником ОСОБА_2 умов кредитного договору №00044/RD від 01 лютого 2007 року та наявність, у зв`язку з цим, заборгованості, розмір якої встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили; встановивши укладення на забезпечення його виконання договору іпотеки №00010-rd від 01 лютого 2007 року, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Визначаючи розмір заборгованості, в рахунок якого підлягає звернення стягнення на предмет іпотеки, колегія зазначає наступне.

Судом встановлено, що 28 травня 2014 року позивач направив на адресу позичальника та майнового поручителя лист №362/08 від 27.05.2014 року, в якому повідомив про наявність простроченої заборгованості за кредитним договором №00044/RD від 01 лютого 2007 року та вимагав дострокового погашення заборгованості по кредиту, процентам і неустойки у повному обсязі на протязі 60 днів з дня отримання даного повідомлення (а.с. 67 т.1).

Зазначене вище повідомлення отримане ОСОБА_2 та ОСОБА_1 29.05.2014 року, що підтверджується копіями рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення (а.с. 68 т.1).

Таким чином, позивачем було змінено строк виконання основного зобов`язання у повному обсязі до 29.07.2014 року.

У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, нарахування позивачем процентів за користування кредитом та пені після спливу строку кредитування є безпідставним.

Таким чином, відсутні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок донарахованої заборгованості по процентам за період з 25.03.15 по 05.02.17 у сумі 13917,34 дол. США, пені за тілом кредиту за період з 05.02.2016 по 05.02.2017 (за 12 місяців до звернення до суду з позовом) у розмірі 463320,61 грн. та пені за несплаченими процентами за користування кредитом за період з 05.02.2016 по 05.02.2017 (за 12 місяців до звернення до суду з позовом) у розмірі 141679,99 грн.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що після ухвалення судового рішення у справі №183/5555/14 про стягнення заборгованості та набрання ним законної сили, заборгованість за кредитним договором №00044/RD від 01 лютого 2007 року частково погашалась. А саме 10.10.2019 року на суму 22,88 дол. США погашено тіла кредиту та в період з 03.09.2018 року по 28.09.2021 року на загальну суму 423,44 дол. США (а.с. 110 т.3), що підтверджується наданими позивачем розрахунками заборгованості та випискою з особового рахунку (а.с. 108, 110, 113, 114-115 т.3).

Виходячи з викладеного, звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №00010-rd від 01.02.2007 року (квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 121,6 кв.м., яка належить ОСОБА_1 ) підлягає стягненню у рахунок погашення за кредитним договором №00044/RD від 01 лютого 2007 року заборгованості ОСОБА_2 за тілом кредиту в сумі 45757,86 дол. США, по процентам за користування кредитом в розмірі 8679,89 дол. США та пені у сумі 228664,78 грн. (пеня на тіло кредиту за рішенням суду №183/5555/14 - 127709,60 грн. + пеня на проценти за користування кредитом за рішенням суду №183/5555/14 - 100955,18 грн.), що всього становить 54437 (п`ятдесят чотири тисячі чотириста тридцять сім) дол. США 75 центів та 228664 (двісті двадцять вісім тисяч шістсот шістдесят чотири) грн. 78 коп.

Звернення стягнення проводити шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайної ціни на цей вид майна, визначеної на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Щодо нарахованих позивачем штрафів, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 4.1 кредитного договору №00044/RD від 01 лютого 2007 року, при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених п.п. 1.1, 2.2.2, 2.2.3, 2.2.4 (зокрема, сплата відсотків за користування кредитом, комісій у строки, передбачені договором) даного договору, банк нараховує, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,3% від суми простроченого платежу за кожний день прострочки; сплата пені здійснюється в гривні за курсом НБУ на дату нарахування на рахунок, зазначений у п. 1.12 цього договору.

За кожний випадок порушення позичальником на строк більш ніж 60 каленжарних днів зобов`язань по поверненню кредиту, сплаті відсотків та комісії, встановлених у п. 1.1 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язаний сплатити на першу вимогу банку штраф у розмірі 10% від суми простроченого платежу, на рахунок, зазначений у п. 1.2 даного договору; сплата штрафу здійснюється в гривні за курсом НБУ на дату нарахування (пункт 4.2 кредитного договору №00044/RD від 01 лютого 2007 року).

У правовій позиції Верховного Суду України в справі №6-2003цс15 зазначено, що, цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Таким чином, відповідно до статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Враховуючи вищевикладене, нарахування банком та стягнення судом пені на тіло кредиту в сумі 127709,60 грн., пеня на проценти за користування кредитом у розмірі 100955,18 грн., колегія дійшла висновку, що нарахування позивачем штрафів у розмірі 59428,19 грн., на підставі пункту 4.2 кредитного договору №00044/RD від 01 лютого 2007 року, є безпідставним, оскільки вказаним пунктом передбачено, що штрафи стягуються за порушення позичальником строків зобов`язань із погашення кредиту. Отже, вказаний штраф є несправедливим подвійним нарахуванням неустойки.

Також, у пункті 20 договору іпотеки №00010-rd від 01 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «МТБ Банк» погоджено, що у випадку порушення іпотекодавцем будь-якого із зобов`язань, передбачених пунктами 18.1, 18.5, 18.6, 18.8, 18.9, 18.10 цього договору, він сплачує на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 25% від вартості предмету іпотеки, зазначеної в п. 11 цього договору.

Тобто, вказаною вище умовою передбачено неустойку за неналежне виконання умов договору іпотеки, наслідком якого є сплата іпотекодавцем ( ОСОБА_1 ) на користь іпотекодержателя (ПАТ «МТБ Банк») штрафу.

Ураховуючи, що предметом іпотеки за іпотечним договором №00010-rd від 01 лютого 2007 року забезпечене виконання зобов`язань саме за кредитним договором №00044/RD від 01 лютого 2007 року, підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок нарахованого позивачем штрафу за умовами договору іпотеки (пункту 20) відсутні.

Також не підлягає задоволенню вимоги позовної заяви про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору в справі №183/5555/14 у розмірі 3654,00 грн. та витрат по сплаті судового збору у даній справі в сумі 21002,87 грн., адже умовами договору іпотеки №00010-rd від 01 лютого 2007 року, а також положеннями ЦК України та Закону України «Про іпотеку» передбачено можливість забезпечення заставою (іпотекою) виконання основного зобов`язання, в даному випадку кредитного договору. Судові витрати ж за наслідками розгляду кожної справи розподіляються у порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.

Колегія звертає увагу, що відповідачі, до ухвалення місцевим судом оскаржуваного рішення, із заявами про застосування строків позовної давності не звертались, тому апеляційний суд дані обставини справи не перевіряє.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, з ухваленням у цій частині нового судового рішення про часткове задоволення даних позовних вимог.

За змістом ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог до відповідачки іпотекодавця ОСОБА_1 , з останньої підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору при поданні позовної заяви (16383 грн.), апеляційної (24574,50 грн.) та касаційної (32766,00 грн.) скарг, пропорційно задоволеним позовним вимогам у загальному розмірі 73723,50 (а.с. 1 т.1, 10 т.2, 10 т.3).

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82 ЦПК України).

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2018 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк», до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати та у скасованій частині ухвалити нове судове рішення.

Позовну вимогу Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк», до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

У рахунок погашення за кредитним договором №00044/RD від 01 лютого 2007 року заборгованості ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за тілом кредиту в сумі 45757,86 дол. США, по процентам за користування кредитом в розмірі 8679,89 дол. США, пені у сумі 228664,78 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №00010-rd від 01.02.2007 року, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 121,6 кв.м., яка належить ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконкомом Новомосковської міської Ради депутатів 03 грудня 1999 року, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайної ціни на цей вид майна, визначеної на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» () судові витрати в розмірі 73723 (сімдесят три тисячі сімсот двадцять три) грн. 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

М.Ю. Петешенкова