Постанова

Іменем України

02 травня 2022 року

м. Київ

справа № 754/716/19

провадження № 61-12633св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року у складі судді Лісовської О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2021 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ «КБ «ПриватБанк»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Швеця Р. О. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18 грудня 2006 року між нею та АТ «КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір, відповідно до умов якого їй надано кредит у розмірі 85 000,00 доларів США зі сплатою 10,80 % річних та терміном повернення до 18 грудня 2026 року,

У цей же день (18 грудня 2006 року) між нею та банком укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

21 грудня 2018 року вона отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої їй стало відомо, що банківська установа звернулася до приватного нотаріуса з заявою про проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень щодо права власності на предмет іпотеки.

Вказувала, що за договором право власності на об`єкт заставленого майна виникає лише на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Однак такого договору вона не укладала, а тому в приватного нотаріуса не було підстав для реєстрації права власності на належну їй квартиру за АТ «КБ «ПриватБанк».

Окрім того, спірна квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого для забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Посилаючись на наведене, просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Швеця Р. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 грудня 2016 року, індексний номер 18077741, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «КБ «ПриватБанк»;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію за АТ «КБ «ПриватБанк» право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що здійснена 13 грудня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Швецем Р.О.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 грудня 2016 року, індексний номер 18077741, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Швецем Р. О., про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 71,40 кв.м, житловою площею 41,60 кв. м за АТ КБ «ПриватБанк».

Поновлено відомості у державних реєстрах речових прав на нерухоме майно про об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, квартиру АДРЕСА_1 ), що передували скасованим записам.

Суд першої інстанції виходив із того, що реєстрація за банком права власності на спірну квартиру, яка виступає як забезпечення повернення кредиту, наданого позивачці банком в іноземній валюті, свідчить про примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що є підставою для визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 грудня 2016 року, індексний номер 18077741, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Швецем Р. О., про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме спірну квартиру загальною площею 71,40 кв. м, житловою площею 41,60 кв. м, за АТ «КБ «ПриватБанк».

Постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 10 березня 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «КБ «ПриватБанк» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р. О. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно залишено без змін.

Короткий зміст оскарженої постанови апеляційної інстанції

При новому апеляційному розгляді справи постановою Київського апеляційного суду від 02 червня 2021 року апеляційну скаргу АТ «КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції в оскарженій частині як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, зазначивши, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі) є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог, а тому такий спосіб стягнення підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

26 липня 2021 року АТ «КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення в частині в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «КБ «ПриватБанк», ухвалити нове рішення в цій частині про відмову у позові.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 753/12729/15-ц, постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року в справі № 645/5280/16-ц, від 18 грудня 2019 року в справі № 718/2468/18, від 09 грудня 2019 року в справі № 464/8589/15-ц та постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року в справі № 6-1219цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Судові рішення оскаржуються лише в частині вирішення вимог до АТ «КБ «ПриватБанк», в іншій частині не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядаються (частина перша статті 400 ЦПК України).

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні справи.

Суди не звернули увагу на те, що позивачка не виконала умови кредитного договору, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість, а тому у банку виникло право на задоволення своїх вимог як іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки шляхом його прийняття у свою власність згідно з умовами договору іпотеки. Право власності за банком на предмет іпотеки відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства, приватний нотаріус дотримався процедури реєстрації права власності на спірну квартиру за АТ «КБ «ПриватБанк».

Суди попередніх інстанцій не взяли до уваги те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не регулює порядок вчинення реєстраційних дій державним реєстратором.

Доводи інших учасників справи

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 вересня 2021 рокувідкрито касаційне провадження у даній справі.

Витребувано з Деснянського районного суду міста Києва цивільну справу № 754/716/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та скасування запису про державну реєстрацію.

Обставини справи

Суди встановили, що 18 грудня 2006 року між АТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого останній надано кредит у розмірі 85 000,00 доларів США зі сплатою 10,80 % річнихта терміном повернення до 18 грудня 2026 року,.

Повернення кредиту забезпечено договором іпотеки від 18 грудня 2006 року, укладеним між АТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 71,40 кв. м, житловою площею 41,60 кв. м.

Відповідно до пункту 26 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя прав власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця; продажу предмета іпотеки будь-який особі та будь-яким способом, у порядку статті 38 Закону України «Про Іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов`язань, 05 листопада 2015 року банківська установа направила на адресу ОСОБА_1 вимогу про усунення порушення основного зобов`язання, яка отримана останньою 17 листопада 2015 року.

З огляду на наявність непогашеної кредитної заборгованості, 13 грудня 2016 року АТ «КБ «ПриватБанк» звернулося до приватного нотаріуса КМНО Швеця Р. О. з заявою про державну реєстрацію за собою, як іпотекодержателем, права власності на вказану квартиру.

13 грудня 2016 року приватним нотаріусом прийнято рішення про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за іпотекодержателем АТ «КБ «ПриватБанк» та здійснено реєстрацію права власності на предмет іпотеки за АТ «КБ «ПриватБанк» (номер запису про право власності 18077741). Підставами виникнення права власності вказано договір іпотеки від 18 грудня 2006 року, а внесення запису - рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16 грудня 2016 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Так, підставою касаційного оскарження рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 02 червня 2021 року є посилання заявника на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 753/12729/15-ц, постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року в справі № 645/5280/16-ц, від 18 грудня 2019 року в справі № 718/2468/18, від 09 грудня 2019 року в справі № 464/8589/15-ц та постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року в справі № 6-1219цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частини перша та друга статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки).

Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» від 25 грудня 2008 року № 800-VI внесено зміни до статті 36 Закону України «Про іпотеку» у зв`язку з чим її положеннями передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У частині першій статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, зазначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї статті Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» положення статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Таким чином, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно в позасудовому порядку.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) викладено правовий висновок про те, що обмеження, встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору.

З огляду на викладене, предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а.

Висновки про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підлягає застосуванню навіть у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку містяться і в постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 201/7014/18 (провадження № 61-7373св20), від 30 вересня 2021 року у справі № 127/15802/15-ц (провадження № 61-16395св20).

У справі, яка є предметом перегляду, встановлено, що предметом договору іпотеки, укладеного на забезпечення виконання умов кредитного договору, є квартира АДРЕСА_1 , площа якої не перевищує 140 кв. м(складає 71,40 кв. м).

Передана ОСОБА_1 в іпотеку квартира використовується нею як місце постійного проживання, іншого житла вона не має.

З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для скасування оспорюваного рішення суб`єкта державної реєстрації з огляду на те, що на квартиру АДРЕСА_1 , площею 71,40 кв. м, яка використовується позивачкою як місце постійного проживання, відповідно до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути здійснено примусове стягнення, в тому числі й шляхом реєстрації права власності за АТ «КБ «ПриватБанк», як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Висновки судів попередніх інстанцій в оскаржених судових рішеннях відповідають вказаній вище судовій практиці Верховного Суду.

Судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допущено порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування судових рішень в оскарженій частині.

Що стосується доводів заявника щодо неврахування судами наведених у постановах Верховного Суду висновків, зазначених у касаційній скарзі, колегія суддів відхиляє, оскільки суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду, у даному випадку, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).

З урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18, є безпідставними й доводи касаційної скарги про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не регулює порядок вчинення реєстраційних дій державним реєстратором.

Інші наведені в касаційній скарзі аргументи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, ґрунтуються на власному тлумаченні ним норм матеріального права та зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, які не були встановлені судами попередніх інстанції. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення в оскарженій частині ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені судові рішення в оскарженій частині - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун