Житомирський апеляційний суд
Справа №296/1389/21 Головуючий у 1-й інст. Адамович О. Й.
Категорія 63 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б, Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Франчука В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/1389/21 за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстрації

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Борецький Володимир Володимирович

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 02 вересня 2022 року, яке ухвалено суддею Адамович О.Й.

встановив:

У лютому 2021 року позивач в інтересах свого неповнолітнього сина звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила усунути її сину - ОСОБА_2 перешкоди у користуванні власністю, а саме квартирою АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_3 виселитись з вказаної квартири, а також просить зняти відповідача з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 та стягнути понесені витрати на оплату послуг адвоката.

На обґрунтування позову зазначила, що її син ОСОБА_2 є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . В даній квартирі були зареєстровані ОСОБА_3 та мати сторін - ОСОБА_4 , однак фактично проживала лише ОСОБА_4 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Після її смерті, відповідач самовільно вселився в належну ОСОБА_2 квартиру та змінив замки. Також зазначила, що відповідач зловживає спиртними напоями та телефонує з погрозами застосувати фізичне насильство до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у разі чинення перешкод у проживанні в квартирі належній позивачу. Саме з вини відповідача її син не має можливості використовувати належну йому на праві власності квартиру для проживання та не може здати дану нерухомість в оренду. При цьому, відповідач не є членом сім`ї власника та з ним не укладався договір оренди або ж найму житла. Наголошує, що відповідач з часу реєстрації комунальні послуги не оплачує, приміщення займає самовільно та відмовляється добровільно виселитися, чим чинить перешкоди у користуванні і розпорядженні майном, у зв`язку з чим позивач в інтересах свого неповнолітнього сина змушена звернутися до суду.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 02 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Позивач, яка діє в інтересах свого неповнолітнього сина, не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, через свого представника подала апеляційну скаргу. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що відповідач, зламавши замки вхідних дверей, потрапив до квартири без згоди власника. Відповідач має постійне місце проживання, оскільки у його дружини ОСОБА_5 у власності перебуває квартира АДРЕСА_3 . Факт проживання за вказаною адресою також підтверджується наданою самим відповідачем довідкою про огляд щодо стану здоров`я лікарсько-консультативною комісією Андрушівської міської лікарні, яка була отримана та подана під час розгляду справи. В зазначеній довідці, адреса відповідача зазначена, як АДРЕСА_4 .

Окрім того, вказує, що доводи відповідача про сплату комунальних послуг не знаходять свого документального підтвердження наявними у справі матеріалами.

Представник позивача стверджує, що відповідач не навів обставин, а також не надав доказів, що він проживав разом із власником (своїм племінником - ОСОБА_2 ) у спірній квартирі. Відповідач ніколи не проживав разом зі своїм племінником, не вів спільне господарство, не був пов`язаний спільним побутом, і тому в розумінні ч. 4 ст. 156, ч.2 ст. 64 ЖК України і ч.2 ст.3 СК України не набув статусу члена сім`ї власника житла позивача у справі. При цьому, відповідач не лише знаходиться на реєстраційному обліку в житлі позивача, а й фактично користується ним, тобто відбувається позбавлення власника права фізичного користування приміщеннями в квартирі, яке здійснюється відповідачем.

Відповідач правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Борецький В.В. доводи апеляційної скарги підтримав, просив задовільнити вимоги та скасувати рішення суду першої інстанції.

Відповідач та його представник - адвокат Довгань К.О. у судовому засіданні проти доводів апеляційної заперечували, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування квартири від 10 червня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Демчук С.П., зареєстрованого в реєстрі №735 та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10 червня 2020 року за №36827748.За вищевказаним договором ОСОБА_2 , від імені якого діяв його законний представник - батько ОСОБА_6 , отримав спірне нерухоме майно у дар від матері ОСОБА_1 (а.с. 20-24 т.1.).

Із змісту довідки по особовому рахунку від 06 січня 2021 року, яка видана ТОВ «Керуюча Компанія «КомЕнерго-Житомир» квартиронаймачу - ОСОБА_1 вбачається, що до складу зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_2 входять: ОСОБА_3 , 1962 р.н. (брат) та ОСОБА_4 , 1940 р.н. (мати) (а.с.15, т.1).

Мати представника позивача та відповідача - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 (а.с.18, т.1).

Згідно довідки УДМС України в Житомирській області від 05 березня 2021 року ОСОБА_3 , 1962 р.н. зареєстрований за вказаною адресою з 29 липня 2005 року (а.с.33, т.1).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01 жовтня 2021 року вбачається, що за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 1,6667 га згідно свідоцтва про право на спадщину від 05 червня 2021 року. Відомості про реєстрацію іншого нерухового майна за відповідачем відсутні (а.с.152, 153, т.1).

30 березня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с.176, т.1).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 травня 2021 року, ОСОБА_5 належить на праві власності, згідно договору дарування від 14.01.2004, квартира АДРЕСА_3 . (а.с.102, т.1).

04 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до Житомирського районного управління поліції ГУНП в Житомирській області з приводу неправомірних дій ОСОБА_3 , зокрема щодо проникнення до квартири за адресою: АДРЕСА_2 , та заміни замків вхідних дверей без дозволу власника. Також у зверненні було повідомлено, що ОСОБА_3 зловживає спиртними напоями, телефонує до неї та висловлює на її адресу погрози щодо застосування фізичної сили та до гр. ОСОБА_2 . Однак, в ході перевірки поліцією поданої заяви, факту вчинення кримінального правопорушення відповідачем не встановлено, викладені в заяві обставини не підтверджено, про що було повідомлено законного представника позивача листом від 09 квітня 2021 року (а.с.57, 58-59, т.1).

29 квітня 2021 року ОСОБА_1 повторно звернулася із заявою до Житомирського районного управління поліції ГУНП в Житомирській області з приводу неправомірних дій ОСОБА_3 , в якій вказала, що ОСОБА_3 , будучи зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2 , але не будучи власником цієї квартири, замінив замки та не допускає до квартири власників (а.с.61, т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що власник майна фактично проживає з матір`ю за іншою адресою та не обґрунтував необхідності самостійного проживання у вказаній квартирі зважаючи на вік. Позивачем не доведено належними доказами обставини існування заборгованості по комунальним платежам, їх сплату позивачем за відповідача. Не доведено руйнування чи умисне пошкодження майна позивача відповідачем. Суд взяв до уваги, що відповідач має хворобу серця, є особою з інвалідністю другої групи та не має у власності іншого житла, тривалий час проживав та зареєстрований у спірній квартирі. Наявність у власності його дружини квартири, яка була набута до реєстрації шлюбу з ним, не свідчить, про забезпечення житлом відповідача.

Такий висновок суду першої інстанції є вірним виходячи із наступного.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Нормами статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з частинами другою, третьою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю.

Частиною 4 ст. 156 ЖК Української РСР передбачено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Положеннями статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України).

Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Право користування квартирою у відповідача виникло за згодою колишнього власника - ОСОБА_1 ще у з 29 липня 2005 року, що підтверджується довідкою УДМС України в Житомирській області від 05 березня 2021 року про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 . При укладенні договору дарування квартири своєму сину ОСОБА_1 , знючи про права свого брата, який зареєстрований тривалий час у спірній квартирі та іншого житла не має, не порушувала питання про припинення його права на проживання та користування квартирою.

У статті 7 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житловим приміщенням допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЕСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Отже, для вирішення питання щодо виселення, необхідно встановити: чи проживає та користується відповідач спірним житлом, чи має він інше житло, оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачем.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Матеріали справи не містять доказів наявності у відповідача іншого житла. Перебування у власності дружини відповідача квартири, яка була набута нею ще до реєстрації шлюбу з ним, не свідчить, про забезпечення житлом відповідача.

Встановивши, що відповідач вселилися у спірну квартиру як член сім`ї колишнього власника, тобто на законних підставах, зареєстрований та постійно проживає у вказаній квартирі, іншого житла не має, а також з огляду на недоведеність позивачем наявності перешкод у володінні та користуванні спірною квартирою чи перешкод на вселення і проживання в ньому, оцінивши баланс інтересів сторін, дослідивши питання втрати відповідачем свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову та виселення відповідача зі спірного житла.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апелянтом не надано.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Борецький Володимир Володимирович залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 02 вересня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 грудня 2022 року.

Головуючий Судді