КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 364/265/21 Головуючий у 1-й інст. - Ткаченко О.В.
Апеляційне провадження 22-ц/824/3027/2022 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Володарського районного суду Київської області від 01 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Володарського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу в розмірі 5 000 доларів США, 1 250 грн три проценти річних та судові витрати.

Посилається на те, що 10 вересня 2019 року позивач позичив відповідачу грошові кошти в сумі 5 000 доларів США. На підтвердження того, що відповідач отримав кошти позивачем була складена розписка, відповідно до якої ОСОБА_1 позичив грошові кошти в сумі 5000 доларів США ОСОБА_3 на термін до 10 березня 2021 року. В порушення своїх зобов`язань, відповідач не повернув позичені ним кошти, що дає позивачу право на повернення позиченої суми, 3% річних як проценти від неповернутої суми.

Крім того, посилається на те, що крімосновної суми боргу відповідач повинен сплатити позивачу 3% річних у сумі 1 250 грн та облікову ставку НБУ в сумі 25 326 грн 80 коп.

Рішенням Володарського районного суду Київської області від 01 листопада 2021 в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу - відмовлено.

Не погоджуючись з рішення суду, 19 листопада 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Посилається на те, що висновки суду першої інстанції про відсутність доказів щодо передачі коштів не відповідають фактичним обставинам справи.

Крім того, посилається на те, що розписка є доказом передачі коштів. Надана суду розписка була визнана судом не належним та не допустимим доказом.

Посилається на те, що розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики підтверджуючи як його укладення так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Від представника відповідача 11 січня 2022 року надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін.

Посилається на те, що зміст розписки не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів.

Крім того, посилається на те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання повинна містити умови отримання позичальником в борг коштів із зобов`язанням їх повернути.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики та те, що у відповідача виникли перед позивачем боргові зобов`язання грошового характеру саме на підставі боргової розписки.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що 10 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики у формі розписки.

Згідно розписки від 10 вересня 2019 року, складеної ОСОБА_1 , в якій вказав, що позичає ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 5 000 доларів США в присутності секретаря сільської ради Якименко О.М.на термін до 10 березня 2021 року (а.с.7).

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Положеннями ч.2 ст.1046 ЦК України передбачено, що договір позики є укладеним, зокрема і з моменту передання грошей. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що узгоджується з вимогами положення ч.1 ст.1047 ЦК України.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 вказано, що «відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки».

Судом встановлено, що позивачем було надано розписку від 10 вересня 2019 року, відповідно до якої позивач ОСОБА_1 позичив грошові кошти в сумі 5 000 доларів США відповідачу ОСОБА_3 в присутності секретаря сільської ради Якименко О.М. на термін до 10 березня 2021 року. (а.с. 7).

Під борговою розпискою розуміється текстовий документ, який засвідчує факт отримання грошей або цінного майна в борг. Позичальник власним підписом підтверджує отримання коштів у тимчасове користування та зобов`язання повернути їх на вимогу або у вказаний термін.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що із змісту розписки не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 5 000 доларів США саме у борг. Не встановлено і обов`язку відповідача повернути грошові кошти позивачу.

Розписка, як борговий документ, що підтверджує боргове зобов`язання має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

(Постанова Верховного Суду від 08.07.2019 року у спарві № 524/4946/16-ц).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, із змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Крім того, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

У даній справі розписка написана позивачем про те, що він позичає гроші в сумі 5 000 $ США. (а.с.7).

Таким чином, вказана розписка жодним чином не є розпискою боржника про отримання в борг коштів та не підтверджує факт отримання відповідачем у позивача 5 000 доларів США у позику.

Тобто, позивачем не доведено факт укладення з відповідачем договору позики.

Згідно ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивачем не надано доказів про передачу коштів відповідачу саме в позику ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду відповідно до приписів статтей 76-81 ЦПК України.

Твердження апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не встановив дійсної правової природи правовідносин, що виникли між сторонами також є необґрунтованими, оскільки дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність між сторонами правовідносин пов`язаних з невиконанням позичальником умов договору позики (боргових зобов`язань).

Доводи апеляційної скарги, що розписка підписана відповідачем із зазначенням себе «отримувач» і це підтверджує укладений договір позики, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказана розписка не відповідає вимогам закону викладеним у Главі 71 - Позика Цивільного кодексу України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 -залишити без задоволення.

Рішення Володарського районного суду Київської області від 01 листопада 2021 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді