ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7410/22 Справа № 428/9760/21 Суддя у 1-й інстанції - Юзефович І.О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач- Луганська обласна загальнополітична газета «Луганщина. ЮА»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні,відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 06 грудня 2021 року, ухваленого суддею Юзефовичем О.І. у м.Сєвєродонецьк, Луганської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),

ВСТАНОВИВ:

У жовні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Луганської обласної загальнополітичної газети «Луганщина. ЮА» про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію статтю, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 на сторінках 2-3 випуску №21 (108) Луганської обласної загальнополітичної газети «Луганщина. ЮА», зобов`язання спростувати розповсюджену статтю шляхом розміщення відповідного матеріалу в наступному після набрання законної сили судового рішення випуску газети.

В обґрунтування позову зазначив, що 07.07.2021р. вийшов у друк випуск №21 (108) Луганської загальнополітичної газети «Луганщина. ЮА», де на сторінці 2-3 міститься стаття під назвою «Попаснянський водоканал и «вестники апокалипсиса». Зазначена стаття, на думку позивача ОСОБА_1 , містить виказування, які являються наклепом, і не можуть розцінюватися як оціночне судження.

При цьому автор статті вживає термінологію, якою завдається шкода честі, гідності та діловій репутації позивача ОСОБА_1 як народного депутата України.

Тому, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом і просив суд: 1) визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , поширену відповідачем 07.07.2021 року на сторінках 2-3 випуску №21 (108) Луганської загальнополітичної газети «Луганщина. ЮА» «Попаснянський водоканал и «вестники апокалипсиса»; 2) зобов`язати відповідача Луганську обласну загальнополітичну газету «Луганщина. ЮА» у 10-денний термін від дня набрання законної сили судового рішення, спростувати розповсюджену статтю, поширену відповідачем 07.07.2021 року на сторінках 2-3 випуску №21 (108) Луганської загальнополітичної газети «Луганщина. ЮА» шляхом розміщення відповідного матеріалу в наступному після набрання законної сили судового рішення випуску газети «Луганщина. ЮА».

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 06 грудня 2021 року відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Луганської обласної загальнополітичної газети «Луганщина. ЮА» про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію статтю під назвою (мовою оригіналу) «Попаснянський водоканал и «вестники апокалипсиса», поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 на сторінках 2-3 чергового випуску №21 (108) Луганської обласної загальнополітичної газети «Луганщина. ЮА», зобов`язання спростувати розповсюджену статтю шляхом розміщення відповідного матеріалу в наступному після набрання законної сили судового рішення випуску газети.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного судового рішення, ухвалення нового, яким задовольнити повністю позовні вимоги ОСОБА_1 , заявлені до Луганської обласної загальнополітичної газети «Луганщина. ЮА».

При цьому, скаржник не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стаття,надрукована у випуску №21 (108) не є наклепом, а лише оціночними судженнями автора статті. Вказує, що судом першої інстанції дійсність тверджень автора статті про підкуп виборців та чиновників, а також про фінансування ботоферми не перевірялись та не досліджувались. Вважає, що поширена відповідачем інформація виходить за межі прийнятної для публічної особи критики і не є оціночними судженнями автора, а є констатацією фактів про порушення позивачем законодавства, які можуть і мають бути доведені належними доказами. Зазначає, що доказів правдивості поширеної інформації або належності її до категорії оціночних суджень відповідач не надав, а матеріали справи таких не містять, тому судом зроблено хибний висновок, що стаття у випуску №21 (108) містить лише оціночні судження, у зв`язку з чим судом при ухваленні рішення неправильно застосовані норми матеріального права.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до примірника чергового випуску газетного видання Луганської загальнополітичної газети «Луганщина. ЮА» за №21 (108) 07 липня 2021 року на сторінках 2-3 в частині статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », наступного змісту: «Не подвели «стахановцы» и в этот раз. В день ратификации оглашения по Попаснянскому водоканалу член «команды ОСОБА_2 » - ОСОБА_3 - легким движением руки перетянул одеяло на себя и даже договорился до того, что «народные депутаты Украины приняли важное решение о выделении Францией кредитных средств». Оцените всю глубину этой мысли: украинские депутаты уже принимают за Францию решение, как ей распоряжаться своими деньгами! Такого трёпа не сочинял даже барон Мюнхгаузен в свои лучшие годы. А, если серьезно, то тут, очевидно, дело в безграмотности самого депутата или его спичрайтера. И гораздо важнее тот факт, что на финише, когда вопрос можно сказать решен, ОСОБА_4 и его покровитель решили собрать чужие лавы, сами не стукнув палец о палец...Впрочем, стахановские «ноу-неймы» без тени смущения гнут свою линию дальше и собираются «контролировать каждую копейку расходов французских средств. В комментариях к этой насквозь популистской публикации Сухова ему рукоплещут фанаты, прикормленные сахаром чиновники и ботоферма.…», дійсно міститься прізвище та посада позивача з відповідним змістом, на що вказує позивач, як на причину звернення до суду з метою захисту честі, гідності та ділової репутації.

Суд першої інстанції, відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог, виходив з того, що обставини, викладені позивачем ОСОБА_1 в обґрунтування позову не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, що позивач, як публічна особа, не довів, що зміст частини статті Попаснянський водоканал и «вестники апокалипсиса» (викладеної російською мовою), чергового випуску газетного видання «Луганської загальнополітичної газети «Луганщина. ЮА» за № 21 (108) 07 липня 2021 року на сторінках 2-3 є твердженням про факти, а не оціночним судженням автора та не довів, що оспорена інформація формує негативну думку громадськості щодо честі, гідності та ділової репутації народного депутата України в цілому.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що поширена відповідачем інформація була власними судженнями автора статті оформленими у вигляді публікації та є оціночними судженнями відповідача, з використанням мовних засобів, зокрема: (мовою оригіналу) «перетянул одеяло на себя», «стахановские ноу-неймы», «стахановцы» «и его покровитель», «такого трепа не сочинял даже барон Мюнхаузен в свои лучшие годы», «прикормленные сахаром», «ботоферма», які ґрунтуються на його особистій думці, а не твердженням про факти.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та не може погодитись з доводами позивача, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи сторони відповідача, викладені в апеляційній скарзі вважає, що суд першої інстанції у повній мірі з`ясував всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і належним чином обґрунтованим.

Відповідно до норм статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції, яка передбачає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка поширюється будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності, з одного боку, а з другого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка поширюється щодо останніх, як публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо поширення цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Касаційний цивільний суд Верховного Суду в постанові від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц вказав на вітчизняні та міжнародні норми права, які регулюють подібні спірні правовідносини, а також послався на прецеденту практику Європейського суду з прав людини у застосуванні основоположних норм права щодо вираження свободи поглядів та оцінки інформації з точки зору повідомлення про факти або висловлення оціночних суджень, вказавши наступне.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є публічною особою, який обіймає публічну посаду, тому межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави, та його безпосередні дії становлять суспільний інтерес.

Публічна особа, державний службовець повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.

У Резолюції №1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6, Декларації зазначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання щодо захисту гідності, честі та ділової репутації, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою.

Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria).

Положенннями статті 277 ЦК України изначено, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи або посадової особи рівня суспільного значення та її діяльність становить суспільний інтерес.

Правова ідея Європейського суду щодо обмеженості захисту публічних осіб стосується, як політичних діячів, так і інших публічних осіб, які займають високі посади у суспільстві і це має пряме відношення до позивача ОСОБА_1 , який являється Народним депутатом України, який за своєю посадою відкритий до критики і має бути готовим до дискусії з питань, що становлять певний інтерес для громадян.

Доводи позивача про те, що судом першої інстанції дійсність тверджень автора статті про підкуп виборців та чиновників, а також про фінансування ботоферми не перевірялись та не досліджувались, що поширена відповідачем інформація виходить за межі прийнятної для публічної особи критики і не є оціночними судженнями автора, а є констатацією фактів про порушення позивачем законодавства, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції поширена відповідачем інформація є власними судженнями автора статті оформленими у вигляді публікації та є оціночними судженнями відповідача, з використанням мовних засобів, зокрема: (мовою оригіналу) «пертянул одеяло на себя», «стахановские ноу-неймы», «стахановцы» «и его покровитель», «такого трепа не сочинял даже барон Мюнхаузен в свои лучшие годы», «прикормленные сахаром», «ботоферма», які ґрунтуються на особистій думці автора статті, а не твердженням про факти.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог, оскільки обставини, викладені ОСОБА_1 в обґрунтування позову не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою у зв`язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін із підстав, передбачених 375 ЦПК України.

Оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 06 грудня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 грудня 2022 року.

Головуючий:

Судді: