ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/2212/21 Номер провадження 22-ц/814/1983/22Головуючий у 1-й інстанції Попов М. С. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.

Суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника відповідача, Управління Державної казначейської служби України у Карлівському районі Полтавської області, В. Сініченко, на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 13 травня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Управління Державної казначейської служби України у Карлівському районі Полтавської області, про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, відповідно до якого зазначав, що рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 29.05.2018 у справі № 531/1206/17 було зобов`язано Карлівське об`єднане управління Пенсійного фонду України поновити виплату пенсії за віком та здійснити виплату пенсії за віком прочинаючи з 01.01.2017. На виконання вказаного судового рішення було видано виконавчий лист, який пред`явлено до примусового виконання. В межах виконавчого провадження на боржника було накладено штраф та державним виконавцем направлено повідомлення про вчинення злочину, передбаченого ст. 382 КК України, на підставі якого було відкрито кримінальне провадження; досудове розслідування наразі триває.

Виплату пенсії йому було відновлено, однак виплату пенсії за період з 01.01.2017 по 30.09.2018 не здійснено та заборгованість за цей період становить 124 722,21 грн.

Вказував, що тривалим невиконання рішення суду (понад 3 роки) йому заподіяно моральну шкоду, розмір якої він оцінює у сумі 20 000 грн.

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 13 травня 2022 року позовні вимоги задоволено частково:

Стягнуто з держави через Державну казначейську службу України в особі Головного управління Державної казначейської служби у Полтавській області за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями Карлівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного Фонду України в Полтавській області 5 000 грн;

Стягнуто з держави через Державну казначейську службу України в особі Головного управління Державної казначейської служби у Полтавській області за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати пропорційно задоволених позовних вимог в розмірі 227 грн;

В задоволенні позовних вимог до Управління Державної казначейської служби України у Карлівському районі Полтавської області відмовлено.

короткого змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

В апеляційній скарзі Управління державної Казначейської служби України у Карлівському районі Полтавської області прохали рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вказували, що рішення місцевого суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права; зазначали, що позивачем у справі не надано доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди та не доведено вину та протиправність дій відповідача.

Наголошували, що на даний час відсутнє правове врегулювання, визначене Кабінетом Міністрів України, щодо порядку виплати заборгованості щодо соціальних коштів за минулий період.

Зазначали, що до участі у справі не було залучено належного відповідача Державне казначейство України.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;

Відзиви на апеляційну скаргу до суду не надходили.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Установлено, що рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 29.05.2018 у справі № 531/1206/17, залишеного без змін ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 28.08.2018, позов ОСОБА_1 до Карлівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про зобов`язання до вчинення певних дій задоволено, а саме зобов`язано Карлівське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком та здійснити виплату пенсії за віком, починаючи з 01 січня 2017 року; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Карлівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області судові витрати у сумі 640,00 грн. (а.с. 9-11)

На виконання зазначеного рішення 01.09.2018 видано виконавчий лист (а.с. 12), який в подальшому був пред`явлений до примусового виконання до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області та 22.11.2018 постановою державного виконавця було відкрито виконавче провадження № 57739046. (а.с. 13)

З відповіді Карлівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області за вих. № 11/Б-02 від 20.02.2019 вбачається, що у пенсійній справі ОСОБА_1 проведено перерахунок з 01.01.2017 року згідно рішення Карлівського районного суду Полтавської області у справі № 531/1206/17 від 29.05.2018 року. Дані про нараховані суми пенсій в розрізі місяців додаються. Виплату пенсії поновлено з 01.10.2018 року. Сума заборгованості по пенсії за період з 01.01.2017 по 30.09.2018 року буде виплачена відповідно до Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. №365. Згідно пункту 18 Порядку суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. На даний час Кабінетом Міністрів України порядок виплати соціальних виплат не визначено. (а.с. 18)

Згідно з довідкою Карлівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 21.02.2019 про нараховану ОСОБА_1 пенсію за період з січня 2017 по вересень 2018 її розмір склав 124 722,21 грн. (а.с. 19)

Позивач неодноразово надсилав звернення до Головного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, Карлівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, Департаменту пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України про виплату пенсії згідно рішення суду, у відповідь отримував роз`яснення (а.с. 16, 18, 20, 21, 22, 23); виплат фактично здійснено не здійснено.

У зв`язку з невиконанням боржником в межах виконавчого провадження рішення суду державним виконавцем 17.12.2018 та 05.02.2019 було накладено штрафи на боржника у сумі 5 100,00 грн та 10 200,00 грн. (а.с. 17)

14.02.2019 державним виконавцем було направлено повідомлення до правоохоронних органів про вчинення кримінального правопорушення посадовими особами ГУ ПФУ в Полтавській області, передбаченого ст. 382 КК України, щодо невиконання рішення суду (а.с. 14-15), на підставі якого було відкрито кримінальне провадження № 0000103 від 26.02.2019 (а.с. 24).

31.01.2020 слідчим СВ Карлівського ВП ГУНП в Полтавській області було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000103. (а.с. 24-25)

Позивач зазначав у позові, що вказана постанова слідчого була оскаржена та скасована та наразі досудове розслідування триває.

Місцевим судом установлено, що на момент розгляду даної справи, кошти по нарахованій пенсії за період з 01.01.2017 по вересень 2018 так виплачено і не було.

Встановивши вказані обставини, місцевий суд дійшов висновку про доведеність завдання позивачу моральної шкоди внаслідок бездіяльності Карлівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області правонаступником якого є Головне управління Пенсійного Фонду України в Полтавській області, та, враховуючи характер, тривалість та обсяг завданих позивачу моральних страждань, дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення на користь позивача 5 000 грн моральної шкоди.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

За частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України.

Згідно із частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Статтями 13, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права та змінюють практику застосування національного закону відповідно до рішення цього Суду.

У рішенні від 15.01.2009 у справі "Бурдов проти Російської Федерації" (скарга № 33509/04, п. 100, наводиться без посилань на інші рішення) Європейський суд з прав людини звернув увагу, що коли йдеться про моральну шкоду, існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди. Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу.

У згаданому рішенні йдеться про надмірну затримку у виконанні державою судового рішення, винесеного проти неї. Проте, цей підхід може застосовуватися до будь-яких адміністративних процедур, що затримуються на тривалий час внаслідок протиправних дій (бездіяльності) держави.

Для прикладу, у постанові від 15.08.2019 у справі №823/782/16 Верховний Суд дійшов висновку, що тривалий не розгляд заяви позивача, ненадання по ній чіткої та зрозумілої, обґрунтованої та вичерпаної відповіді, що зумовило необхідність неодноразового звернення до судів, виконавчої служби, та призвело до порушення прав та інтересів позивача, у тому числі права на інформацію, завдало моральної шкоди.

Наслідуючи цей підхід, Суд вважає, що коли йдеться про моральну шкоду, існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале адміністративне провадження є підставою для відшкодування моральної шкоди.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89; від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України, шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України», заява № 29439/02, та від 19 лютого 2009 року у справі «Крищук проти України», заява № 1811/06).

ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункти 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», заява № 21071/05, пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 7 травня 2002 року в справі «Бурдов проти Росії», пункт 100).

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презумується.

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

Зважаючи на ці обставини, апеляційний суд дійшов висновку, що негативні емоції позивача внаслідок тривалого часу невиплати належних йому пенсійних коштів, зобов`язання з виплати яких виникло на підставі рішення суду, перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача, а відтак завдали йому моральної шкоди.

Наявність заборгованості по пенсії перед позивачем за період з 01.01.2017 по 30.09.2018 у сумі 124 722,21 грн відповідачем не заперечується.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що невиплата пенсійних коштів за минулий період має місце внаслідок неприйняття Кабінетом Міністрів України окремого порядку у відповідності до п. 15 постанови Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016, не спростовують висновку місцевого суду в частині обов`язку органів Пенсійного фонду виконати судове рішення повністю та здійснити таку виплату. Носієм обов`язку перед особою виступає держава в цілому. Оскільки у відносинах виконання цього обов`язку Державу представляють органи, які уповноважені на нарахування та виплату пенсії, то саме вони повинні нести відповідальність від імені держави.

Протягом декількох років грошові кошти, виплату яких зобов`язано здійснити рішенням суду, що набрало законної сили, сума яких становить 124 722,21 грн не виплачуються позивачу, що безумовно призводить до заподіяння моральної шкоди.

Визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, Суд виходить з засад розумності та справедливості.

У постанові від 05.12.2018 у справі № 210/5258/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у ч. 3 ст. 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Як вбачається з матеріалів справи, місцевий суд визначив розмір відшкодування в сумі 5 000 грн, яка є співмірною, розумною та справедливою.

Доводи апеляційної скарги в зазначеній частині висновків місцевого суду не спростували.

Щодо доводів апеляційної скарги про незалучення у справі в якості відповідача Державного казначейства України

Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Згідно зі статтею 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Належними сторонами в цивільному процесі є суб`єкти переданих на розгляд суду спірних матеріально-правових відносин. При цьому, належний позивач - особа, якій належить право вимоги; належний відповідач - особа, котра повинна відповідати за позовом. Відповідно, неналежними сторонами у справі є ті особи, які не є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку.

Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача.

За положеннями ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

При цьому держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

З матеріалів справи вбачається, що позивач визначив у справі в якості відповідача належний державний орган - Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, а також Управління Державної казначейської служби у Карлівському районі.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади.

Такими органами у цій справі є Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, яке є правонаступником Карлівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України.

Незалучення до участі у справі Державної казначейська служби України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету), не є підставою для зміни чи скасування судового рішення.

Разом з тим, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16).

Таким чином, доводи скаржника в частині невідповідності резолютивної частини рішення суду першої інстанції вимогам закону є обґрунтованими.

Щодо юрисдикції спору

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Таким чином, вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі залежить від характеру спірних правовідносин.

У постанові від 04.03.2020 у справі № 757/63985/16 Велика Палата Верховного Суду зробила наступний правовий висновок.

Слід розрізняти вимоги щодо "стягнення недоотриманої суми пенсії (борг за пенсійними виплатами)" та "стягнення компенсації втрати частини доходів" через порушення строків їх виплати.

Спір стосовно "недоотриманої суми пенсії" є публічно-правовим, виник з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Спір стосовно "права на компенсацію", яка зумовлена простроченням виплати пенсії належного розміру, тобто у випадку, якщо позовні вимоги пов`язані з відшкодуванням шкоди та заявлені без вимоги вирішити публічно-правовий спір, необхідно розглядати за правилами цивільного судочинства.

Разом з тим, відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у даній справі ґрунтуються на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, і не пов`язується позивачем ОСОБА_1 із будь-якими іншими вимогами (щодо недоотримання суми пенсії, стягнення чи стягнення компенсацією за несвоєчасне виконання зобов`язання), - відсутні підстави вважати, а тому вимоги позивача слід розглядати в порядку цивільного судочинства.

Аналогічного висновку у справі з подібними правовідносинами дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 № 750/1591/18.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції змінює судове рішення у разі порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

З врахуванням вищевикладених мотивів, рішення місцевого суду підлягає зміні в частині викладення резолютивної частини судового рішення, якою задоволені позовні вимоги, в редакції вказаної постанови апеляційного суду.

Оскільки фактично пропорційність задоволених позовних вимог за результатом апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції не змінена, підстави для нового розподілу апеляційним судом судового збору по першій інстанції та підстави для відшкодування скаржнику судових витрат, понесених ним у суді апеляційної інстанції, - відсутні.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника відповідача, Управління Державної казначейської служби України у Карлівському районі Полтавської області, - задовольнити частково.

Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 13 травня 2022 року змінити, виклавши резолютивну частину, якою задоволені позовні вимоги, в наступній редакції:

«Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 5 000 грн та понесені судові витрати пропорційно задоволених позовних вимог в розмірі 227 грн».

В іншій частині рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 13 травня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд

Повний текст постанови складено 06 грудня 2022 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко