Справа № 443/313/20 Головуючий у 1 інстанції: Равлінко Р.Г.
Провадження № 22-ц/811/1711/22 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 ОСОБА_2 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 31 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про стягнення коштів за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2020 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 07 травня 2016 на території України громадянином Федеративної Республіки ОСОБА_7 було вчинено розписку, з якої слідує, що останній отримав від неї позику в розмірі 385 696,00 євро, котру зобов`язався повернути до 02 травня 2018 року.

Умовами договору позики, вчиненого між позивачем та відповідачем, розмір процентів за користування коштами та черговість їх виплати не встановлена.

З огляду на ч. 2 ст. 1048 ЦК України, отримана А. Іммелем позика не може вважатися безпроцентною.

Вважає, що виходячи з норм ст. 1048 ЦК України у відповідача у зв`язку з отриманням коштів в розмірі 385 696,00 євро виник обов`язок сплачувати її проценти щомісячно в розмірі на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 01 червня 2016 по 31 січня 2020 у розмірі 221 557, 22 євро.

Також, в силу положень ч.2 ст. 625 ЦК України з ОСОБА_8 на її користь підлягають стягненню 3% річних за період з 03 травня 2018 по 31 січня 2020 у сумі 20 201,62 євро.

З урахуванням зазначених обставин просила стягнути ОСОБА_8 на її користь суму коштів у розмірі 627 454, 84 євро, що станом на 31 січня 2020 еквівалентно 17 239 384, 47грн. (27,4751 х 627 454, 84 = 17 239 384,47 грн.). (т. 1 а.с. 2-10).

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 31 травня 2022 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про стягнення коштів за договором позики - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики у розмірі 627 454 (шістсот двадцять сім тисяч чотириста п`ятдесят чотири) євро 84 євроценти з яких: основний борг становить 385 696 (триста вісімдесят п`ять тисяч шістсот дев`яносто шість) євро, проценти за договором позики 221 557 (двісті двадцять одна тисяча п`ятсот п`ятдесят сім) євро 22 євроценти та 3 % річних за період з 03.05.2018 по 31.01.2020 20 201 (двадцять тисяч двісті одне) євро 62 євроценти, що станом на 31.01.2020 еквівалентно 17 239 384 (сімнадцять мільйонів двісті тридцять дев`ять тисяч триста вісімдесят чотири) гривні 47 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 10 510 (десять тисяч п`ятсот десять) гривень 00 копійок.

Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_5 ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що суд не міг достеменно встановити факт отримання відповідачем коштів в сумі 385 696 євро, оскільки в розписці не зазначені ідентифікаційні дані її довірителя, не визначено суму позики.

Суд безпідставно надав перевагу цифровому виразу розписки, а не її прописаному.

Сам по собі факт розписки у Позивача не є однозначним свідченням того, що грошові кошти були реально передані Відповідачу, за умови коли останній повністю заперечує проти цього факту і коли Позивач не може підтвердити факт укладення письмового договору позики на вказану суму.

Враховуючи, що судом не встановлено факту передачі та отримання коштів, то й відсутні підстави для стягнення процентів за договором позики та 3% річних за період з 03 травня 2018 року по 31 січня 2020 року.

Просить рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 31 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 підлягає до задоволення частково, а рішення Жидачівського районного суду м. Львова від 01 червня 2022 року зміні на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення по справі.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-79цс14, згідно з якою: «Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

Тлумачення ст. ст. 1046 та 1047 ЦК України вказує про те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз ч. 2 ст. 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, повинна містити умови отримання грошових коштів позичальником у борг із зобов`язанням їх повернути та дату отримання коштів.

Зазначений правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15, постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16, від 22 серпня 2019 року у справі №369/3340/16.

Крім цього, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 14 вересня 2021 у справі №589/1350/18 зазначено наступне: «Так, сторона позивача під час розгляду справи посилалася на те, що грошові кошти передавалися позивачем відповідачу в іншій час до укладення розписки. Такі дії сторін відповідають вимогам законодавства України, оскільки факт передачі коштів у борг у будь-якому випадку може передувати складанню розписки.» З огляду на вищевикладене, момент передачі коштів та виконання розписки не мають збігатись.

Аналогічної правової позиції дійшов і Верховний Суд України у своїй постанові від 02 липня 2014 у справі 6-79цс14 зазначивши, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Така ж позиція викладена і в постанові ВС у складі колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду №63/20102/16-ц від 18.11.2020, згідно якої: «Матеріальний закон не містить вимогу, що такий документ повинен бути виготовлений саме у день передачі грошових коштів.»

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 23 жовтня 2019 у справі №723/304/19 (провадження №14-360цс19), у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, не суперечить чинному законодавству.

У постанові, зокрема, зазначено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 07 травня 2016 А. Іммель отримав в борг від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 385 696,00 євро та зобов`язувався повернути їх до 02 травня 2018р, в місяць по 1 928, 48 євро, а в рік 23 141, 76 євро /т.1 а.с.222/.

Відповідач, ОСОБА_9 умови договору позики не виконав, отриманні у тимчасове користування кошти не повернув, а термін їх повернення сплив.

Оригінал розписки знаходиться у позивачки.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_3 заборгованості у валюті, визначеній договором у розмірі 385 696,00 євро.

До таких висновків суд прийшов з огляду на наступне.

Відповідач спочатку заперечував факт боргу перед ОСОБА_3 у зв`язку із тим, що умови договору він виконав у повному обсязі, оскільки оригінал розписки знаходиться у нього і на вимогу суду зобов`язувався її надати, відтак відповідачем визнавався факт отримання коштів від ОСОБА_3 та написання саме ним розписки.

В подальшому ОСОБА_9 змінив свою позицію та почав заперечувати факт написання ним розписки 07 травня 2016р та 07 жовтня 2021р, його представником адвокатом Спиридоновою К.С. було подано клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 09 грудня 2021 у справі було призначено почеркознавчу експертизу для встановлення належності рукописного тексту та підпису ОСОБА_11 у розписці від 07 травня 2016 наданій ОСОБА_3 .

Проведення почеркознавчої експертизи було доручено кваліфікованому судовому експерту Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз та оплату за проведення експертизи було покладено на відповідача ОСОБА_12 .

Однак, відповідачем не було здійснено оплату експертизи.

У своїх поясненнях від 02 травня 2022 року відповідач зазначив, що він не згідний із вартістю експертизи у розмірі 19 735,15 грн., виходячи із 115 експертогодин, які складають обсяг роботи експерта та зазначив, що інші експертні установи проводять експертизи такого виду значно дешевше у зв`язку із чим ним не було сплачено почеркознавчу експертизу.

Судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги, покликання сторони відповідача на завищену вартість проведення почеркознавчої експертизи Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз, оскільки з долученого до матеріалів справи листа Судової незалежної експертизи України від 18.02.2022 №5717 вартість проведення почеркознавчого дослідження може орієнтовно становити 7 000,00 грн.

Більш точну ціну можна буде встановити після ознайомлення з документами та зразками підпису А. Іммеля.

Згідно листа Одеського науково-дослідним інститутом судових експертиз вартість однієї експертогодини у 2022 році становить 188,77 грн. та повідомили, що кількість годин, необхідних для проведення експертизи з питань, наведених у запиті, може бути визначено лише після попереднього вивчення експертом-почеркознавцем оригіналу досліджуваного документу та зразків (вільних, умовно вільних, експериментальних) почерку і підпису особи, яка підлягає ідентифікації. А також, згідно листа Київського Одеського науково-дослідним інститутом судових експертиз вартість однієї експертогодини у 2022 році становить 188,77 грн. та зазначили, що вартість виконання експертизи може бути визначена після отримання відповідного документа про її призначення та проведення з усіма обєктами дослідження /т. 2 а.с.5-7/.

Суд зауважив, що згідно рахунку №22-13 від 17.01.2022 за проведення почеркознавчої експертизи Львівським НДІСЕ вартість експертизи 19 735,15 грн., а вартість однієї експертогодини 171,61 грн. /т. 1 а.с.236/.

Відтак, експертними установами не було зазначено точно вартості виконання почеркознавчої експертизи, в той час як експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз вартість експертизи була розраховано після дослідження матеріалів справи (розписки, зразків підпису), окрім того, вартість експертогодини у Львівському НДІСЕ є нижчою, ніж у інших установах, а тому покликання сторони відповідача на підставу відсутності оплати за проведення почеркознавчої експертизи у зв`язку із завищеною вартістю, суд до першої інстанції уваги не прийняв, а вважв їх суб`єктивною думкою відповідача та спрямованою на невиконання зобов`язань передбачених договором позики (розпискою).

В суді апеляційної інстанції представником відповідача також не заявлялося клопотання про повторне проведення почеркознавчої експертизи в будь-якій інші експертній установі у зв`язку із завищеною вартістю та складним матеріальним становищем ОСОБА_10 .

Згідно ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов обгрунтованого висновку, що саме А. Іммелем було виконано рукописний текст та підпис у зазначені розписці від 07 травня 2016 року наданій ОСОБА_3 .

Також, не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що сума у розписці є незрозумілою, а кінцева дата повернення коштів містить виправлення, оскільки сума вказана в позові відповідає сумі зазначеній в розписці, а саме «385 696 євро», де кома між цифрами відсутня, а стосовно виправлення в остаточній даті повернення коштів, а саме в 2018 році, суд зауважує, що оскільки відповідач повторно написав в розписці «2018 год», датою повернення коштів є саме 2018.

В суді апеляційної інстанції представник А.Іммеля зазначала, що у розписці від 07 травня 2016 року іде мова про отримання її довірителем від ОСОБА_3 385 + 696 євро, але ж ніяк не 385696 євро.

Вказане заперечується представником позивачки, який в суді апеляційної інстанції пояснив, що ОСОБА_13 тривалий час співпрацював з його довірителькою, неодноразово позичав у неї кошти для розвитку бізнесу. Розписка була написана на суму яку фактично отримав ОСОБА_13 у її довірительки. Між цифрами 385 та 696 відсутня кома тому, не може бути мови про надання у позику 1081 євро.

З наведених вище підстав, також, не заслуговують на увагу твердження ОСОБА_10 щодо невідповідності розрахунку позивачки щодо нарахування 3% річних на суму боргу у розмірі 385 696,00 євро.

Отже, беручи до уваги те, що в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_9 виконав свої зобов`язання за договором позики та повернув грошові кошти та враховуючи, що оригінал розписки суду було надано стороною позивачки, позовна вимога про стягнення суми боргу за договором розписки у розмірі 385 696,00 грн. підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо нарахування 3% річних від простроченої суми.

Згідно частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом ( ч.2 ст. 625 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 розмежувала поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами", та "проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами". Аналіз змісту означеної постанови свідчить про те, що: «проценти за користування кредитом (позикою)» - проценти які нараховуються в межах строку кредиту (позики) визначеного в договорі, і такі проценти розуміються як "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами", розмір яких визначається договором або законом, і які сплачуються позичальником та порядок виплати яких урегульовано ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України. «Проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами» - проценти які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати яких урегульовано ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування.

Також з висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 у справі №310/11534/13-ц слідує, що проценти за неправомірне користування чужими коштами передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань, а є гарантією належного виконання зобов`язання.

Тобто такі проценти мають іншу самостійну правову природу ніж проценти за правомірне користування кредитом чи позикою (за статтями 1048 та 1054 ЦК України), які за правовою природою є винагородою за користування грошовими коштами.

Тож вимоги позивача щодо стягнення на його користь трьох процентів річних за неправомірне користування відповідачем А. Іммелем грошовими коштами позивача є обґрунтованими.

Суд перевіривши розрахунок позивачки, встановив, що заборгованість відповідача за договором позики від 07 травня 2016 щодо нарахування 3% річних, розрахунок якої здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення (з 03/05/2018 до 31/12/2019 - 385 696,00 x 3 % x 608 : 365 : 100 та з 01/01/2020 до 31/01/2020, 385 696,00 x 3 % x 31 : 366 : 100), за період 30 травня 2018 по 31січня 2020 становить 20 201, 62 євро.

Стороною відповідача не було подано свого розрахунку, який би спростовував розрахунок поданий позивачко щодо нарахування 3 % річних.

Відтак, позовна вимога в частині стягнення з відповідача 3 % річних підлягає до задоволення, оскільки станом на дату розгляду справи зобов`язання за договором позики є не виконаним, тому з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_3 підлягає стягнення 3 % річних за період з 03 травня 2018 по 31 січня 2020 у розмірі 20 201,62 євро.

Щодо нарахування подвійної облікової ставки НБУ.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Викладене узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

У той же час, задовольняючи позовні вимоги в частині нарахування процентів за користування коштами, суд першої інстанції нарахував такі за період з 01 червня 2016 року по 31 січня 2020 року в сумі 221557,22 євро.

З таким висновком суду повністю погодитися не можна із наступних підстав.

Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 березня 2018 у справі № 444/9519/12-ц відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, правомірним є нарахування відсотків на суму 385696 євро за період з 01 червня 2016 року до 02 травня 2018 року, що становить в розмірі 106151 євро 03 євроценти.

В іншій частині (з 03 травня 2018 року по 31 січня 2020 року) позовні вимоги є безпідставні і до задоволення не підлягають.

Суд не приймає до уваги твердження відповідача стосовно того, що в розписці зазначено суму відсотків за користування грошима, а саме по 1 928,48 євро, 0,5% в рік 23 141, 76 євро, оскільки ця сума є не відсотками за користування коштами, а розмір платежів, які відповідач зобов`язується повертати позивачці, як і зазначено в розписці.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають до задоволення частково, з відповідача ОСОБА_10 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню заборгованість за договором позики у розмірі 512 048 євро 65 євроценти з яких: основний борг становить 385 696 євро, проценти за договором позики 106 151 євро 03 євроценти за період з 06 червня 2016 року по 02 травня 2018 року та 3 % річних за період з 03 травня 2018 по 31 січня 2020 20 201 євро 62 євроценти.

Судові витрати між сторонами, відповідно до ст.141 ЦПК України, визначаються пропорційно до задоволених позовних вимог.

З урахуванням зазначеного апеляційна скарга представника ОСОБА_5 ОСОБА_2 підлягає до задоволення частково, рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 31 травня 2022 року зміні на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 31 травня 2022 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики у розмірі 512 048 ( п`ятсот дванадцять тисяч сорок вісім) євро 65 євроценти, з яких: основний борг становить 385 696 (триста вісімдесят п`ять тисяч шістсот дев`яносто шість) євро, проценти за договором позики 106 151 (сто шість тисяч сто п`ятдесят одне) євро 03 євроценти та 3 % річних за період з 03 травня 2018 року по 31 січня 2020 року 20 201 (двадцять тисяч двісті одне) євро 62 євроценти.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 8 513 ( вісім титясч п`ятсот тринадцять) гривень судових витрат.

Стягнути ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 2 995 ( дві тисячі дев`ятсот дев`яносто п`ять тисяч) гривень судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2022 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколоти Т.І.