КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/4309/18 Головуючий 1 інстанція - Волчко А.Я.
Провадження №22-ц/824/3606/2022 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сушко Л.П., Cліпченка О.І.

за участю секретаря: Лободи Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.11.2015 року відповідачка ОСОБА_2 отримала від нього в позику суму коштів у розмірі 135 000 (сто тридцять п`ять тисяч) грн. Позичені кошти ОСОБА_2 зобов`язалася повернути Позивачу до 01.11.2016 року зі сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 10% щомісячно. Вищезазначене підтверджується відповідною розпискою, написаною Відповідачем власноручно. На даний час, Відповідач позичених коштів не повернув ні повністю, ні частково.

Таким чином, Відповідач, маючи прострочене зобов`язання по поверненню Позивачу коштів, не виконує його. Досудове врегулювання спору не дало результатів у зв`язку із відсутністю у ОСОБА_2 коштів.

Тому позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 620 315 гривень, яка складеться з основної заборгованості за договором позики в розмірі 135 000,00 грн. та відсотків у розмірі 485 315, 00 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.06.2018 року в позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 13.11.2018 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 30 липня 2020 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року скасовано.

Справу № 369/4309/18 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2021 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою. Вважає, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області 08 вересня 2021 року необґрунтованим, винесеним з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню, оскільки судом першої інстанції допущено неповне з`ясування фактичних обставин, не досліджено докази, які мають значення для правильного вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників судового поцесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

У відповідності до ст. 2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що 01.11.2015 року ОСОБА_2 отримала у борг від ОСОБА_1 135 000 грн., за умови їх повернення з урахуванням інфляції до 01.11.2016 під 10 % щомісячно.

Відповідно до цієї розписки сторони обумовили сплату ОСОБА_2 процентів за користування грошовими коштами у розмірі 10 % щомісячно.

23.12.2016 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 100 000 грн., 01.02.2017 року - 1 000 доларів США, 04.03.2017 року - 14 000 грн., 23.03.2017 року - 15 000 грн., 09.04.2017 року - 11 526 грн., 18.04.2018 року - 6 000 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 526 ЦК цього ж Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір позики може бути оплатним або безоплатним. Відносини позики вважаються оплатними, якщо їх безоплатний характер прямо не встановлений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Відсутність у договорі умови про винагороду не означає, що договір є безоплатним. Свідченням безоплатного характеру договору позики може бути пряма вказівка закону або застереження в умовах договору про його безоплатний характер. В іншому випадку договір вважатиметься оплатним, навіть за відсутності в ньому умов щодо конкретно визначеної суми винагороди. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику.

Якщо розмір процентів у договорі не визначений, він визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

Розмір процентів передбачається сторонами у договорі позики на їх власний розсуд. Розмір процентів, який буде встановлений у договорі, законом не обмежується, однак їх максимальний розмір не повинен виходити за межі розумного.

Проценти за договорами позики можуть сплачуватися позикодавцем у будь-якому погодженому сторонами порядку (у тому числі й одноразово), а якщо такий порядок сторонами не визначений, проценти мають сплачуватися щомісяця до дня фактичного повернення грошового боргу.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

За матеріалами справи встановлено, що сторони уклали договір позики на умовах платності та встановили, що за користування позикою позичальник сплачує щомісячно 10 %. При цьому сторони встановили строк договору до 01.11.2016 року.

Отже, 135 000 грн., сума основного боргу, 10 % від цієї суми сановить 13 500 грн., х 12 (місяців) = 162 000 грн., відсотки за користування коштами, які стягуються на перод дії договору.

Відповідач має сплатити 135 000 грн., (сума основного боргу + 162 000 грн., відсотки за користування коштами = 297 000 грн.

Із наявних матеріалів справи вбачається що відповідачем на виконання вимог договору позики було сплачено позивачу суму в розмірі 173 605,00 грн.

Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 123 395, 00 грн. (297 000 грн., - 173 605,00 грн., ).

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача в разі задоволення позову.

Позивач, згідно ч. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору при подачі позовної зяви до суду першої інстанції та подачі апеляційної скарг до апеляційного суду.

За результатами апеляційного перегляду справи апеляційну скаргу задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог, тому з відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь держави судовий збір за подання позовної заяви до суду першої інстанції в сумі 1 233 грн., 95 коп. та за подання апеляційної скарги - в сумі 1850 грн. 93 коп., що разом становить 3 084 гривень.88 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2021 року скасувати та постановити нове судове рішеня наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_2 ) грошові кошти в сумі 123 395, 00 грн. (сто двадцять три тисячі триста дев`яносто п`ять) гривень .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 на користь держави судовий збір в сумі 3 084 грн. 88 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 02 лютого 2023 року.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Л.П. Сушко

О.І. Сліпченко