Номер провадження № 4-с/521/70/22
13 грудня 2022 року м. Одеса
Суддя Малиновського районного суду м. Одеси Громік Д.Д., розглянувши скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса),-
ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). В обґрунтування скарги зазначив, що в провадженні Суворовського ВДВС м. Херсон перебувало виконавче провадження № 14977544. Скаржник вказує, що згідно інформації з Державного реєстру виконавчих проваджень йому стало відомо про накладення арешту в рамках виконавчого провадження №14977544 відкритого 28.09.2009 року на виконання виконавчого листа №2-2284, виданого Суворовським районним судом м. Херсона про стягнення з нього на користь ВАТ «Райффайзен банк Аваль» заборгованості у розмірі 18 345,49 грн. Наявність обтяжень на його його думку є незаконним та порушує його права на володіння та користування власністю. А тому просить поновити строк на звернення до суду з вищевказаною скаргою, визнати незаконною бездіяльність державного виконавця щодо не зняття арешту з належного йому майна, а також скасувати арешт, накладений в рамках виконавчого провадження №14977544 відкритого 28.09.2009 року на виконання виконавчого листа №2-2284, виданого Суворовським районним судом м. Херсона про стягнення з нього на користь ВАТ «Райффайзен банк Аваль» заборгованості у розмірі 18 345,49 грн.
Дослідивши матеріали скарги, суд приходить до висновку, що вона не відповідає вимогам ст.ст. 447-449 ЦПК України.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно вимог ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Відповідно до п.13 Постанови Пленуму (ВСУ) скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК, та містити відомості, зазначені в пунктах 3 - 5 частини сьомої статті 82 Закону про виконавче провадження, зокрема зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби та норму закону, яку порушено, а також обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги. Якщо скарга за формою і змістом не відповідає таким вимогам, то застосовуються положення статті 121 ЦПК.
За правилами ч.4 ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року №1404-VIII скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити: зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.
Скаргу може бути подано у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права.
Таким чином, особа може звернутися до суду в порядку ст.447 ЦПК України у випадку якщо рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця було порушено її права чи свободи. При цьому, у скарзі повинен міститися зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону. Заявником в порушення вимог ст.447 ЦПК України не зазначено хто є стягувачем, а хто боржником у виконавчому провадженні, не зазначено їх місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб).
За приписами ч.ч.5,6 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). До заяви про визнання акта чи договору недійсним додається також копія (або оригінал) оспорюваного акта чи договору або засвідчений витяг з нього, а у разі відсутності акта чи договору у позивача - клопотання про його витребування.
У своєму клопотанні про поновлення строку для подання скарги, підставою пропуску 10 денного строку, встановленого для звернення зі скаргою, заявник зазначає ту обставину, що 28.11.2022 року через сайт судова влада він ознайомився з ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривий Ріг від 21.11.2022 року, згідно якої йому було роз`яснено право на звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця.
Однак, до скарги заявником на підтвердження обставин, які в ній викладені не надано жодних документів або доказів, які б дали змогу перевірити обставини, що в ній викладені. За таких обставин, суд позбавлений можливості перевірити поважність причин пропуску процесуального строку на звернення до суду зі скаргою.
Відповідно до частини 1 статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична особа може звернутися до суду з позовом чи відповідною заявою, обумовлено, передусім, необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.
Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.
Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.
Зокрема, ЄСПЛ у справах «Світлана Науменко проти України», «Трегубенко проти України», «Праведна проти Росії», «Желтяков проти України» зазначає, що у випадках перегляду судових рішень, як у порядку нагляду, так і у зв`язку з нововиявленими обставинами, національним судам необхідно забезпечувати дотримання учасниками справи встановлених строків та не допускати того, щоб за допомогою таких процесуальних механізмів як продовження строку на оскарження, було порушено принцип правової визначеності.
Отже, не заперечуючи наявності дискреційних повноважень національних судів щодо вирішення питання про поновлення строку на звернення до суду, ЄСПЛ підкреслює, що останні повинні визначити, чи виправдовують підстави для подібного продовження строків втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує межі розсуду суду ні в тривалості, ні в підставах для визначеності подовжених строків (справа «Безруков проти Росії», п. 34).
Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
Таким чином, суд дійшов висновку про те, що заявник, не зазначив у своїй скарзі про наявність об`єктивних, не залежних від його волі та поведінки обставин, інших поважних причин пропуску строку для подання скарги.
Розпорядженням Верховного Суду «Про зміну територіальної підсудності судових справ судів Херсонської області» від 26.09.2022, відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з метою забезпечення доступу до правосуддя, дотримання розумних строків під час розгляду справ, внесено зміни до розпорядження Голови Верховного Суду «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» від 06.03.2022 №1/0/9-22, визначено з 03.10.2022 територіальну підсудність, зокрема Херсонського міського суду Херсонської області, Малиновському районному суду м. Одеси.
Як вбачається із скарги на дії/бездіяльність органу примусового виконання арешт був накладений в рамках виконавчого провадження №14977544 відкритого 28.09.2009 року на виконання виконавчого листа №2-2284, виданого Суворовським районним судом м. Херсона
Дана цивільна справа перебувала в провадженні Суворовського районного суду м. Херсон.
Станом на грудень 2022 року у Малиновському районному суді міста Одеси жодна справа Херсонським міським судом Херсонської області не передана, тобто наразі в Малиновському районному суді міста Одеси відсутні матеріали вказаної цивільної справи, а відтак суд позбавлений можливості вивчити матеріали цивільної справи по якій ухвалено рішення, на підставі якого було видано виконавчий лист, відповідно до якого було відкрито виконавче провадження, в рамках якого було накладено арешт на майно заявника.
У разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань, що виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, при розгляді таких скарг мають застосовуватися положення ЦПК України, якими врегульовано аналогічні питання.
Таким чином, якщо скарга за формою і змістом не відповідає вимогам цивільно-процесуального закону, до неї застосовуються положення статті 175, 177 ЦПК.
Суддя, встановивши, що скаргу подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 ЦПК України, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення скарги без руху, про що повідомляє скаржника і надає йому строк для усунення недоліків.
Керуючись ст. 175, 177, 185, 447-449 ЦПК України,
Скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) - залишити без руху.
Встановити заявнику строк для усунення недоліків, який не перевищує п`яти днів з дня вручення йому копії ухвали про залишення позовної заяви без руху, з урахуванням вимог викладених в ухвалі суду.
Якщо заявник не усуне недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Ухвалу складено та підписано 13 грудня 2022 року.

Суддя Д.Д. Громік