КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №756/1241/20
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3175/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Токовенка Сергія Анатолійовича на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 3 грудня 2021 року (суддя Шевчук А.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» про відшкодування матеріальної шкоди та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» про відшкодування матеріальної шкоди,

встановив:

у січні 2018 року позивачі ОСОБА_2 в рамках кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 звернувся з позовом про стягнення з останнього витрат, понесених на поховання своєї дружини, у загальній сумі 42 700грн та стягнення моральної шкоди у сумі 300 000грн.

Також у січні 2018 року ОСОБА_3 в рамках кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 заявила цивільний позов до ОСОБА_1 про стягнення з останнього витрат, понесених на поховання своєї доньки, у сумі 7 864грн та стягнення моральної шкоди у сумі 200 000грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачі зазначали, що 11 жовтня 2017 року навпроти

будівлі №1-Б Оболонського проспекту в м. Києві ОСОБА_1 , керуючи технічно справним автомобілем MG 6, д/н НОМЕР_1 , порушив вимоги п.п.1.5, 2.3 підпункт б, 12.1 та 18.4 ПДР України, не зупинився перед пішохідним переходом і не надав дорогу пішоходу ОСОБА_4 , що рухалася по ньому, в результаті чого виїхав на пішохідний перехід та вчинив наїзд на останню. В результаті даної ДТП ОСОБА_4 померла на місці пригоди в автомобілі швидкої допомоги.

Позивачі зазначали, що у зв`язку із похованням ОСОБА_4 , придбанням та встановленням пам`ятника, понесли матеріальні витрати, які піддягають відшкодуванню винною у ДТП особою.

Вироком Оболонського районного суду міста Києва від 8 квітня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 26 червня 2019 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 с. 286 КК України, та призначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Стягнуто з

ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 300 000грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та 42 700грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 200 000грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та 7 864грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Постановою Верховного Суду від 16 січня 2020 року вирок Оболонського районного суду м. Києва від 8 квітня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 26 червня 2019 року щодо ОСОБА_1 в частині стягнення з останнього на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 матеріальної шкоди скасовано та призначено новий розгляд у цій частині вимог в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 3 грудня 2021 року позовні заяви задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 13 500грн та на користь ОСОБА_3 7164грн витрат, понесених на поховання ОСОБА_4 . Стягнуто з ОСОБА_1 1 816грн на користь держави в рахунок компенсації судового збору.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Токовенко С.А. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити та перерахувати розподіл судового збору.

Представник відповідача посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідача зазначає про не врахування судом того, що ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_3. 23 жовтня 2017р. 6 000грн, 8 листопада 2017р. 4 000грн та 27 листопада 2017р. 2 000грн, а всього 12 000грн. Дані чеки були долучені до кримінального провадження у справі №756/399/18, в якому розглядались дані позови вперше, про що зазначено у вироку суду від 8 квітня 2019 року.

Крім того, представник відповідача зазначає, що позовні вимоги суд першої інстанції задовольнив частково, однак в порушення ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір стягнув у повному розмірі з відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с. 194-195, 196, 199), у судове засідання не з`явилися.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Токовенко С.А. направив на електронну пошту апеляційного суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

ОСОБА_2 причини неявки суду не повідомив, клопотання про перенесення судового розгляду не подав.

Третя особа ПрАТ «СК «Уніка» про день та час розгляду апеляційної скарги повідомлено на офіційну електронну адресу. Отримання судового повідомлення підтвердило (с.с.196), клопотання про перенесення судового засідання не подало.

ОСОБА_3 про день та час розгляду апеляційної скарги повідомлялася за наявною в матеріалах справи адресою, судова повістка-повідомлення повернулася до апеляційного суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (с.с.197-198).

Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи

перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

ОСОБА_3 за вказаною адресою отримала копію апеляційної скарги (с.с.192), не повідомила суду іншої адреси, тому вважається, що вона належним чином повідомлена про розгляд апеляційної скарги, клопотання про перенесення судового засідання не подала.

Враховуючи викладене та відповідно до ст. 372 ЦПК України, колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 була дружиною ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_3

11 жовтня 2017 року навпроти будівлі №1-Б по Оболонському проспекту в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода, у результаті якої ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження, від яких померла на місці ДТП.

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 8 квітня 2019р. встановлено, що дорожньо-транспортна пригода, у результаті якої наступила смерть ОСОБА_4 , трапилася у зв`язку із порушенням ОСОБА_1 п.п.1.5, 2.3 підпункт б, 12.1 та 18.4 Правил дорожнього руху України. ОСОБА_1 був визнаний винним та засуджений за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Згідно копій товарних чеків від 13 жовтня 2017 року та від 18 листопада 2017 року ОСОБА_5 сплачено за похорони 13 500грн та за поминальний обід - 8 200грн.

Відповідно до наданої суду копії накладної № 30 від 23 січня 2017 року на ім`я ОСОБА_2 вартість пам`ятника, його установки та доставки становить 21 000грн.

Також суду надана копія договору про надання представницьких та інших необхідних послуг при організації та проведенні поховання померлого, укладеного 12 жовтня 2017 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_7 , загальною вартістю послуг - 7 164грн.

Згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/7021821 від 7 вересня 2017 року, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну життю/здоров`ю, у сумі 200 000грн. Строк дії договору з 8 вересня 2017 року по 7 вересня 2018 року включно.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не заявляли позовних вимог до страхової компанія, а наявність у ОСОБА_1 полісу цивільно-правової відповідальності, чинного на момент ДТП, не звільняє його від особистого обов`язку компенсації позивачам витрат на поховання ОСОБА_4 та на спорудження їй надгробного пам`ятника.

Також суд першої інстанції зазначив, що витрати, понесені на проведення поминального обіду, не підлягають відшкодуванню відповідно до Закону України «Про поховання та похоронну справу», а надана ОСОБА_2 копія накладної про вартість пам`ятника, його доставку та встановлення, датована ІНФОРМАЦІЯ_1 , що передує даті смерті та поховання ОСОБА_4 .

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції зазначив, що відповідно до наданого суду договору, позивач понесла витрати на загальну суму 7 164грн.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ними не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Колегія суддів не погоджується з рішенням суду в частині задоволених позовних

вимог з таких підстав.

Скасовуючи вирок Оболонського районного суду міста Києва від 8 квітня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 26 червня 2019 року щодо ОСОБА_1 в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 матеріальної шкоди, та направляючи справу в цій частині на новий розгляд у порядку цивільного судочинства, Верховний Суд у постанові від 16 січня 2020 року зазначив, що рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 42 700грн та на користь ОСОБА_3 7 864грн не відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц та є необґрунтованим.

Суд першої інстанції вказаного не врахував та ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини першої статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Разом з цим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

Відповідно до частини першої статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Положення цієї статті кореспондується з частиною першою статті 16 Закону України «Про страхування», за змістом якої договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується

сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про страхування» страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання. Страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

За вимогами статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Згідно із пунктом 27.1 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Стаття 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до поняття «шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого», включає, зокрема, моральну шкоду, витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника.

Страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (пункт 27.4 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Пунктом 27.5 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за

шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Відповідно до ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених ст. 37) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/7021821 від 7 вересня 2017 року з лімітом відповідальності за шкоду, завдану життю/здоров`ю у розмірі 200 000грн, франшиза - нуль.

ОСОБА_2 просив відшкодувати 42700грн витрат, понесеним ним на

поховання дружини, виготовлення, доставку та встановлення пам`ятника.

ОСОБА_3 просила відшкодувати 7 864грн витрат, понесених на поховання дочки відповідно до договору про надання представницьких та інших необхідних послуг при організації та проведенні поховання померлого від 12 жовтня 2017 року.

Отже, розмір шкоди, яку просили відшкодувати позивачі, не перевищував розмір ліміту відповідальності згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/7021821 від 7 вересня 2017 року, а відтак належним відповідачем по даним позовам є страховик - ПрАТ «Страхова компанія «Уніка».

Скасовуючи вирок суду в частині стягнення на користь потерпілих матеріальної шкоди, Верховний Суд звернув увагу на неправомірне ігнорування судом клопотання ОСОБА_1 про залучення до участі у справі страховика у якості співвідповідача.

Суд першої інстанції вказані висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду не врахував, не роз`яснив позивачам їх право пред`явити вимоги до страховика та наслідки не вчинення таких дій.

Відповідно до діючих норм процесуального права апеляційний суд позбавлений можливості усунути вказані порушення норм процесуального права на стадії апеляційного розгляду.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про покладення повної відповідальності за завдану позивачам матеріальну шкоду на відповідача, який застрахував свою цивільну відповідальність, не ґрунтується на нормах матеріального права та не враховує висновки Верховного Суду, чим порушено вимоги ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про не врахування судом сплати ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у період з 23 жовтня 2017 року по 27 листопада 2017 року 12 000грн. У підтвердження сплати зазначених коштів, представник відповідача заявляв клопотання про огляд судом матеріалів кримінального провадження, у яких зберігалися копії квитанцій про перерахування коштів. Однак вказане клопотання було проігноровано судом.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у підтвердження понесених витрат позивачем ОСОБА_3 не було надано належних доказів. У додатках до позовної заяви ОСОБА_3 зазначено про надання суду копії договору № 77/06-ор-10 про надання представницьких та інших необхідних послуг при організації та проведенні поховання померлого. Однак, будь-кого доказу, який би підтвердив внесення грошових коштів, зазначених у договорі, позивачем ОСОБА_3 суду не надано.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позивачами позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди заявлені до неналежного відповідача, а позовні вимоги ОСОБА_3 також і не доведені належними доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та наданим сторонами доказам, суд неправильно застосував норми матеріального права та допустив

порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому рішення суду в частині задоволених позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Токовенка Сергія Анатолійовича задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 3 грудня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення, яким у позовах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11 липня 2022 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк