ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа № 202/4028/22
Провадження №2/201/2936/2022
УХВАЛА

іменем України

06 грудня 2022 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Максимової О.В.,

представника позивача Бур`янського А.В.,

представника відповідача Запорожська Ю.Є., Романенко К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про звільнення майна з-під арешту, -

ВСТАНОВИВ:

14 вересня 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом та просить звільнити з-під арешту (зняти та скасувати арешт) та скасувати розшук транспортного засобу Renault Symbol, 2006 року випуску, тип ЛЕГКОВИЙ-СЕДАН-В, VIN НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_1 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він, будучи власником зазначеного автомобіля, був притягнутий до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.2 cт. 367 КК України. Ця справа розслідувалася за правилами, встановленими КПК України 1961 року та було спрямовано до суду із обвинувальним висновком щодо нього.

Постановою у справі №1/0417/93/2012 Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2012 року позивача звільнено від кримінальної відповідальності на підставі cт. 1 п «в», cт. б Закону України «Про амністію в 2011 році» від 08.07.2011 року, кримінальну справу закрито, запобіжний захід у відношенні позивача (підписку про не виїзд) скасовано.

Але при прийнятті зазначеної постанови, судом не було вирішено питання про зняття арешту з зазначеного автомобілю, що належить позивачу на праві власності.

Так за наявними даними в ТСЦ - 1242 (пр. Праці, 16 м. Дніпро) Постановою Прокуратури Індустріального району м. Дніпропетровська від 11.03.2011 року в межах вищевказаної кримінальної справи відносно ОСОБА_1 в скоєнні злочину передбаченого ч.2 ст. 367 КК України накладено арешт на згаданий транспортний засіб, який належить на йому праві власності згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

Про наявність даного арешту позивач дізнався тільки в липні 2021 року під час намагання перереєструвати вказаний автомобіль у зв`язку зі зміною анкетних даних власника (зі зміною регіону реєстрації), хоча з моменту придбання вказаного автомобіля і до серпня 2021 року він вільно користувався ним без будь яких перешкод.

Таким чином позивач позбавлений вільно володіти, розпоряджатися та використовувати належним йому автомобілем, що є порушенням вимог Конституції України та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Вважає, що скасувати арешт зазначеного автомобіля після закриття відповідного кримінального провадження та закінчення досудового розслідування у порядку кримінального судочинства неможливо.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, представник відповідача проти їх задоволення заперечувала, просила у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши сторони, дослідивши та оцінивши надані докази у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві та відзиві на неї, співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 , будучи власником транспортного засобу Renault Symbol, 2006 року випуску, тип ЛЕГКОВИЙ-СЕДАН-В, VIN НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , був притягнутий до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.2 cт. 367 КК України. Ця справа розслідувалася за правилами, встановленими КПК України 1961 року та було спрямовано до суду із обвинувальним висновком щодо нього.

Постановою у справі №1/0417/93/2012 Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2012 року позивача звільнено від кримінальної відповідальності на підставі cт.1 п «в», cт. б Закону України «Про амністію в 2011 році» від 08.07.2011 року, кримінальну справу закрито, запобіжний захід у відношенні позивача (підписку про не виїзд) скасовано.

Але при прийнятті зазначеної постанови, судом не було вирішено питання про зняття арешту з зазначеного автомобілю, що належить позивачу на праві власності.

Аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами та надаючи оцінку наданим доказам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

В даному випадку спір стосується арешту майна, належного позивачу, що був накладений в рамках кримінального провадження, де позивач мав статус обвинуваченого, яке проводилося за правилами КПК 1960 року, що на теперішній час втрати чинність.

Слід зазначити, що у пункті 9 Перехідних положень чинного КПК України 2012 року вказано, що запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Як встановлено судом, згадану кримінальну справу відносно позивача було закрито на підставі Закону України «Про амністію» за результатами попереднього розгляду справи в суді.

Так, пунктом 5 частини першою статті 244 КПК 1960 року визначено, що за результатами попереднього розгляду справи суддя своєю постановою може прийняти рішення про закриття справи.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.248 КПК 1960 року, при наявності обставин, передбачених статтею 6, частиною першою статті 7, статтями 7-1, 7-2, 8, 9, 10 і 11-1 цього Кодексу, суддя своєю мотивованою постановою закриває справу, скасовує запобіжні заходи, заходи забезпечення цивільного позову і конфіскації майна, а також вирішує питання про речові докази, зокрема про гроші, цінності та інші речі, нажиті злочинним шляхом.

Водночас, КПК 1960 року не містить застережень щодо порядку скасування арешту майна, накладеного під час досудового розслідування у разі, якщо за результатами попереднього розгляду справи, що надійшла до суду із обвинувальним висновком, суддя прийняв постанову про закриття справи, однак при цьому не скасував заходи забезпечення цивільного позову і конфіскації майна, у даному випадку арешт автомобілю, що належить позивачу, який на той час мав статус обвинуваченого.

Надаючи оцінку наведеному, суд вважає, що у даному випадку має бути застосована аналогія процесуального закону щодо скасування арешту майна, як це передбачено частиною першою статті 409 КПК 1960 року, якою визначено, що питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішуються судом, який постановив вирок (в даному випадку прийняв постанову про закриття кримінальної справи).

Доходячи до такого висновку, суд приймає до уваги, що на відміну від кримінального законодавства, де аналогія закону чи права заборонена, в кримінальному провадженні вона можлива в силу різноманітного характеру діяльності і неможливості передбачити всі ситуації, що можуть виникнути під час провадження. Окрім того, аналогію розглядають як один із способів оперативного усунення прогалин у праві.

При цьому, в аспекті термінологічного з`ясування аналогії права/аналогія закону суд звертає увагу й на те, що в судовій практиці мають місце застосування обох цих категорій. Так, у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 березня 2019 року (справа № 686/20143/16-к) щодо кола суб`єктів, які мають право на апеляційне оскарження окремих судових рішень, поняття «інші особи» йдеться про аналогію права. Натомість у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 грудня 2018 року (справа № 185/1021/18) щодо предмету апеляційного оскарження рішень слідчого судді констатується застосування аналогії закону.

Таким чином, доктринальні положення та судова практика доводять факт існування обох видів аналогії при здійсненні кримінального провадження незалежно від обраної законодавцем юридичної техніки.

Отже, питання про скасування арешту майна, який накладений в межах кримінальної справи, що вирішена в порядку КПК 1960 року шляхом прийняттям судом постанови про закриття провадження, повинно вирішуватися судом, що прийняв таку постанову в порядку, визначеному ст.248 КПК 1960 року, а не судом в порядку цивільного судочинства.

Суд зауважує, що правову позицію, яка викладена у п.51 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року №727/2878/19, та полягає у тому, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства, до даної ситуації застосувати неможливо, оскільки кримінальна справа стосовно позивача не була закрита на стадії досудового розслідування органами слідства, або прокурором, а стосовно неї прийнято постанову про її закриття судом в порядку, визначеному ст.248 КПК 1960 року. Ця постанова набрала законної сили та підлягає до обов`язкового виконання.

Так, у п.35.2 вищенаведеної постанови вказано, що справу про звільнення майна з-під арешту, накладеного в кримінальній справі за правилами КПК України 1960 року та незнятого після закриття кримінальної справи постановою слідчого від 24 грудня 2010 року, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Вирішення порушеного позивачем питання про звільнення майна з-під арешту в порядку кримінального судочинства потребувало би відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства у зв`язку з відсутністю складу злочину. Для такого відновлення необхідним є скасування процесуальних рішень, якими держава в особі уповноважених органів відмовилася від кримінального переслідування позивача. Початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки позивача і таким чином призведе до погіршення його правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного позивачем питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту його прав та законних інтересів.

В даному випадку кримінальна справа була закрита не слідчим, а судом. Вирішення питання про скасування арешту на майно позивача, який мав статус обвинуваченого, не потребує відновлення кримінальної справи, тобто відновлення його кримінального переслідування, адже ця справа була вже розглянута судом і питання стосовно прогалини, що була допущена при закритті провадження у справі в частині не зняття арешту з майна позивача, який на той час мав статус обвинуваченого у цій кримінальній справі, повинні вирішуватися судом в межах кримінального судочинства за правилами, встановленими КПК України 1961 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У зв`язку з вищенаведеним, оскільки позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, провадження у даній справі підлягає закриттю.

Керуючись пунктом ст.ст.19, 255, 258-260 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про звільнення майна з-під арешту - закрити.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом 15 діб до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повний текст ухвали не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повного тексту ухвали.

Суддя С.С. Федоріщев