КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/9347/21 Головуючий у 1-й інст. -Пономаренко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 та позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Комарницька Ольга Володимирівна, Орган опіки та піклування Шевченківської районної державної адміністрації в м. Києві про визнання недійсним іпотечного договору та скасування рішення про державну реєстрацію, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , а також позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , звернулись до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом в якому просили:

- визнати недійсним Іпотечний договір від 31.07.2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В., зареєстровааний в реєстрі за № 1004;

- припинити право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстрованого 18.09.2018 року на підставі цього Іпотечного договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В., номер запису про право власності 28007597.

Посилаються на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 17.10.1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

02 квітня 2018 року між ОСОБА_3 (за згодою дружини - ОСОБА_1 ) та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами п. 1 якого ОСОБА_5 до укладення цього договору передав ОСОБА_4 строком до 02.08.2018 року грошові кошти у розмірі 1 000 000,00 грн., без нарахування відсотків за користування.

Також, 31.08.2018 року ОСОБА_3 (за згодою дружини - ОСОБА_1 ) та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_4 передала в іпотеку ОСОБА_5 в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за Договором позики від 02.04.2018 року нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 .

У зв`язку з простроченням повернення позики ОСОБА_5 звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , внаслідок чого 18.09.2018 року на підставі Іпотечного договору у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000, номер запису про право власності 28007597.

Посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Згідно з матеріалами спадкової справи, крім ОСОБА_1 , спадщину прийняли діти померлого: ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , батьками яких є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

У зв`язку з зазначеним, позивачі, які успадкували належні ОСОБА_5 права іпотекодержателя, як сторони Іпотечного договору, вважають, що іпотечний договір слід визнати недійсним, виходячи з наступного.

Згідно п. 1.4 Іпотечного договору іпотекодавець підтвердив та гарантував, що не мають права користування квартирою, яка є предметом іпотеки за цим договором, малолітні чи неповнолітні діти або недієздатні чи обмежено дієздатні особи.

Крім того, посилається на те, що ОСОБА_4 гарантувала, що протягом трьох місяців після укладення договору ОСОБА_6 , яка була зареєстрована у квартирі, добровільно здійснить зняття з реєстрації.

Однак ОСОБА_6 не здійснила зняття з реєстрації в обумовлений сторонами договору строк, чим, у свою чергу, позбавила ОСОБА_1 та її чоловіка можливості здійснити своєчасний продаж квартири, за рахунок чого повернути позичені кошти, оскільки потенційні покупці відмовляються придбати квартиру, в якій зареєстрована стороння особа.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 та позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_3 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду 30 серпня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

Посилається на те, що при розгляді заяви про укладення мирової угоди судом першої інстанції безпідставно були порушені принципи диспозитивності цивільного судочинства передбачені ст. 13 ЦПК України , що завадило сторонам розпорядитися своїми правами на власний розсуд.

Крім того, посилається на те, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні заяви про затвердження мирової угоди посилається на наявність умов, які не співвідносяться з предметом і підставами позову, однак до такого висновку суд дійшов без урахування приписів ч.5 ст. 207 та ч.1 ст.207 ЦПК України, якою прямо передбачено, що у мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав і охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Також судом не зазначено, які саме умови не співвідносяться з предметом і підставами позову, внаслідок чого ухвала в цій частині не відповідає приписам ст.263 ЦПК України.

Крім того, посилається на те, що зазначена судом підстава для відмови у прийнятті заяви про визнання відповідачем позову є невмотивованою та безпідставною.

Посилається на те, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову дійшов необгрунтованого висновку , що умови договору не були порушені, та, що своїми діями чи бездіяльністю відповідач не порушує права позивачів.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 своїм підписом у договорі засвідчив своє добровільне волевиявлення, тобто він був обізнаний щодо умов укладеного договору, усвідомлював їх правові наслідки та жодних заперечень не мав.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 є спадкоємцями ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

02 квітня 2018 року між ОСОБА_3 (за згодою дружини - ОСОБА_1 ) та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами п. 1 якого ОСОБА_5 до укладення цього договору передав ОСОБА_4 строком до 02.08.2018 року грошові кошти у розмірі 1 000 000,00 грн., без нарахування відсотків за користування (а.с.17).

Також, 31 серпня 2018 року між ОСОБА_3 (за згодою дружини - ОСОБА_1 ) та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_4 передала в іпотеку ОСОБА_5 в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за Договором позики від 02.04.2018 року нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 (а.с.19-21).

З наявного у матеріалах справи витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва вбачається, що на момент укладення вищенаведеного Іпотечного договору у квартирі була зареєстрована ОСОБА_6 , дата реєстрації - 06.05.1983 року (а.с.29).

При цьому, у зв`язку з простроченням повернення позики ОСОБА_5 звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , внаслідок чого 18.09.2018 року на підставі Іпотечного договору у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000, номер запису про право власності 28007597 (а.с.27-28).

Звертаючись до суду з позовом, позивачі, як на підставу для його задоволення, посилалися на те, що не зважаючи на гарантування відповідачем здійснити зняття з реєстрації ОСОБА_6 з квартири протягом трьох місяців після укладення договору, остання в обумовлений сторонами договору строк знята з реєстрації не була, що позбавило позивача та її чоловіка можливості здійснити своєчасний продаж квартири, за рахунок чого повернути позичені кошти, оскільки потенційні покупці відмовляються придбати квартиру, в якій зареєстрована стороння особа.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч. 1 ст. 626, ст. 627 та ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилися щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин, може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел, тобто особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступала б у правовідносини, невигідні для неї.

Однак, як вбачається із змісту іпотечного договору, останній не містить жодних умов, які б свідчили про обов`язок відповідача зняти з реєстрації у квартирі будь-яку особу протягом трьох місяців після укладення договору.

Оскільки ОСОБА_5 своїм підписом у договорі засвідчив своє добровільне волевиявлення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що він був обізнаний щодо умов укладеного договору, усвідомлював їх правові наслідки, жодних заперечень не мав та погоджувався з умовами договору.

Твердження апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні заяви про затвердження мирової угоди посилався на наявність умов, які не співвідносяться з предметом і підставами позову, та до такого висновку суд дійшов без урахування приписів ч.5 ст. 207 та ч.1 ст.207 ЦПК України, колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов'язків сторін.

У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Відповідно до ч.5 ст. 207 ЦПК України встановлено, що суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо: 1) умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або 2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Апеляційним судом встановлено, що мирова угода містить умови , які не співвідносяться з предметом і підставами позову та згідно п. 1 ч.5 ст. 207 ЦПК України порушують права неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги про те, що мирова угода не порушує прав інших осіб колегія суддів вважає безпідставними.

Згідно ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову дійшов необгрунтованого висновку, що умови договору не були порушені та що своїми діями чи бездіяльністю відповідач не порушує права позивачів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивачем не надано доказів відповідно до приписів статей 76-81 ЦПК України цього твердження.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Othersv. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 -залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2022 року.

Головуючий

Судді