Справа № 296/7861/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2022 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Адамовича О.Й.,

за участю секретаря судового засідання Світко Т.І.,

представника позивача адвоката Могильницького В.Ю.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Андрієвської Г.В.,

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення,

ВСТАНОВИВ:

08.09.2021 позивач ОСОБА_3 звернулася до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом до відповідача ОСОБА_1 та просить виселити ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Також просить стягнути судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 04.11.2008 року між сторонами був укладений шлюб, від якого вони мають двох дітей. Однак, через постійні скандали та фізичне насилля зі сторони відповідача, у зв`язку з чим неодноразово доводилося викликати працівників поліції, шлюб між сторонами був розірваний. Звертає увагу, що будинок, в якому формально зареєстрований відповідач належить позивачу на праві особистої приватної власності, усі комунальні послуги самостійно оплачує позивач. Відповідач періодично вчиняє насильство щодо позивача у присутності дітей. Самостійно знятися з реєстраційного обліку відповідач відмовляється. Також наголосила, що відповідач неодноразово притягався до кримінальної та адміністративної відповідальності. Зазначене змушує позивача звернутися до суду з даним позовом, оскільки у позасудовий спосіб вирішити вказану ситуацію неможливо.

Ухвалою від 08.10.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

01.02.2022 року від відповідача ОСОБА_1 надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що твердження позивача про її побиття та знущання над нею є надуманими та не підтверджуються належними доказами, оскільки постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 22.07.2021 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно нього за ст. 173 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказано правопорушення. На його звернення до поліції з приводу неправомірних дій ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , листом від 04.06.2021 року повідомлено, що з гр. ОСОБА_2 буде проведено профілактичну бесіду про неприпустимість вчинення протиправної поведінки. Також є надуманими посилання позивача про те, що він є небезпечним для своєї колишньої дружини, спільних дітей та оточуючих, оскільки він утримує своїх синів, приймає участь у вихованні дітей та піклується про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Крім того, зазначив, що в будинку по АДРЕСА_2 він зареєстрований в листопаді 2008 року за згодою ОСОБА_2 як член сім`ї. Потягом чотирнадцяти років проживав в будинку, здійснював його добудову, проводив роботи по газифікації та здійснював оплати за житлово-комунальні послуги. Також ним було отримано кредит та вказані кошти були використані для потреб сім`ї, в тому числі для купівлі будівельних матеріалів, меблів. Вважає, що він правомірно набув право користування житлом, оскільки проживав у будинку за згодою власника, як член сім`ї, іншого житла немає, а тому позов відносно нього є надуманим та необґрунтованим (а.с.63-66).

Також 01.02.2022 року від ОСОБА_2 надійшла письмова відповідь на відзив, в якій зазначає, що твердження відповідача викладені у відзиві є голослівними, необґрунтованими та такими, що не відносяться до предмету позову. Звертає увагу, що в якості доказу знущання над нею до матеріалів справи було додано, окрім іншого, постанову Корольовського районного суду м. Житомира від 10.03.2021 року , якою встановлено, що 18 січня 2021 року ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , вчинив домашнє насильство відносно дружини, а саме: виражався словами брутальної лайки, погрожував фізичною розправою. Зазначене додатково підтверджено постановою Житомирського апеляційного суду від 15.06.2021 року. Твердження відповідача, що згідно листа від 04.06.2021 року з позивачем буде проведена профілактична бесіда, не підтверджує факту вчинення нею будь-якого правопорушення. Також є голослівними твердження відповідача про те, що він дбає про дітей, цікавиться їх шкільним життям та утримує їх, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази виконання ОСОБА_1 своїх батьківських обов`язків щодо дітей. Твердження відповідача, що ним були проведені якісь добудови, перепланування житлового будинку АДРЕСА_2 , то згадане є також голослівним, оскільки усі ремонтні роботи були проведені саме позивачем та родиною матері позивача (а.с.58-60).

01.02.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві, просив виселити відповідача.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили щодо заявлених позовних вимог та просили відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Вказали, що відповідач тривалий час проживає за іншою адресою.

Суд, заслухавши пояснення учасників справі, дослідивши наявні в справі матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як вбачається з матеріалів справи, спірним житловим приміщенням є квартира АДРЕСА_1 , яка на підставі свідоцтва про право власності, за заповітом, серія та номер: 2-102, виданий 05.02.2009, та договору дарування, серія та номер: 464, виданий 18.04.2017 року, належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 (3/4 частини) та ОСОБА_5 (1/4 частина), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08 вересня 2021 року №273758798 (а.с.18-19).

У зазначеній квартирі згідно довідки Приватного підприємства «Керуюча компанія «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №9» №1242 від 06.07.2021 року, яка видана ОСОБА_2 , зареєстровані: колишній чоловік ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_5 , син ОСОБА_6 , син ОСОБА_7 (а.с.25).

Згідно рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20.05.2021 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.12-13).

Позивач стверджує, що після розірвання шлюбу у відповідача припинилося право користування її житлом. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивач також посилається на застосування відповідачем насильства, аморальну поведінку.

В підтвердження позовних вимог позивачем були надані ряд документів, з яких вбачається, що вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 19.08.2009 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання (а.с.26-27).

11.02.2021 року вироком Козятинського міськрайонного суду Вінницької області ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України та обрано йому покарання (а.с.28-29).

Постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 10.03.2021 р. ОСОБА_1 притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП і до нього застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с.35). Постановою Житомирського апеляційного суду від 15.06.2021 року вказана постанова залишена без змін (а.с.36).

Ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 17.05.2021 року скасовано постанову старшого дізнавача СД Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області від 12.02.2021 року про закриття за відсутністю складу злочину кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000116 від 12.02.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України (а.с. 33-34).

Згідно акту судово-медичного обстеження №15 від 03.01.2021 року вбачається, що у гр. ОСОБА_2 виявлено синці на обличчі обох нижніх кінцівок, які утворилися від дії тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею не виключено в термі та за обставин вказаних обстеженою та відноситься до легких тілесних ушкоджень (а.с.32).

Постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 11.06.2021 р. ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 130 КУпАП та провадження по справі закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності (а.с.37).

22.07.2021 року постановою Корольовського районного суду м. Житомира провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 173 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказано правопорушення (а.с. 69-70).

Постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 06.08.2021 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та провадження по справі закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності (а.с.38).

Крім того, згідно інформації з Єдиного реєстр боржників від 06.09.2021 року, ОСОБА_1 є боржником по виконавчому провадженню №66666269 про стягнення коштів (а.с.30).

Також в матеріалах справи міститься претензія-вимога банку, яка адресована ОСОБА_1 про сплату боргу у розмірі 117177,73 грн. (а.с.31).

Оцінючюви надані позивачем докази з позиції їх належності, допустимості та достатності для задоволення позову, суд виходить з наступного.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі до 20 травня 2021 року та спільно проживали у квартирі АДРЕСА_1 . Відповідач вселився до житла дружини з її дозволу, як член сім`ї. Вказана адреса є зареєстрованим місцем проживання відповідача.

Згідно зі статтею 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК УРСР.

Відповідно частини першої статті 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Як роз`яснив судам пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Як вказувалося вище, судом встановлено, що ОСОБА_1 на законних підставах та за згодою позивача набув право користування спірним будинком як член сім`ї позивача. Відтак, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 набув право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном, як колишній член сім`ї позивача

Хоча в постанові Корольовського районного суду м. Житомира від 10.03.2021 справа №296/703/21 зазначено, що ОСОБА_1 притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства відносно дружини, однак наявність такої постанови не вказує на систематичність порушення правил співжиття.

Жодних доказів щодо порушення правил співжиття та допущення насильства в сім`ї після березня 2021 року суду не надано.

Разом з тим, в матеріалах справи наявний лист заступника начальника Житомирського районного Управління поліції ГУНП в Житомирській області Богдана В. від 20.05.2021 року, на звернення ОСОБА_1 з приводу неправомірних дій дружини гр. ОСОБА_2 , в якому зазначено, що з гр. ОСОБА_2 буде проведено профілактичну бесіду про неприпустимість вчинення протиправної поведінки (а.с.67).

Крім того, в матеріалах справи наявний лист заступника начальника Житомирського районного Управління поліції ГУНП в Житомирській області Богдана В. від 04.06.2021, на звернення ОСОБА_1 з приводу неправомірних дій тещі гр. ОСОБА_4 , в якому зазначено, що з гр. ОСОБА_4 було проведено профілактичну бесіду про неприпустимість вчинення протиправної поведінки (а.с.68).

Крім того, в матеріалах справи міститься постанова Корольовського районного суду м. Житомира від 22.07.2021 року, якою провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 173 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказано правопорушення.

Отже, сама по собі наявність періодичних неприязних, конфліктних відносин між сторонами по справі не може бути безумовною підставою для виселення відповідача.

Суд також зазначає, що наявність вироку Житомирського районного суду Житомирської області від 19.08.2009 року у вчинення ОСОБА_1 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_8 ) та вироку Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 11.02.2021 року у вчиненні ОСОБА_1 кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України (таємне викрадення чужого майна (крадіжка) (потерпілий ОСОБА_9 )) не підтверджують вчинення кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи ( ОСОБА_2 ), в тому числі щодо домашнього насильства (с. 126-1 КК України), а тому не можуть бути взяті судом до уваги.

Також суд не бере уваги постанову Корольовського районного суду м. Житомира від 11.06.2021 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 130 КУпАП (керування транспортним засобом особою, яка перебуває в стані наркотичного сп`яніння) та провадження по справі закрито, а також постанову від 06.08.2021 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів) та провадження по справі закрито, оскільки вказані постанови не підтверджують вчинення адміністративного правопорушення, що посягають на громадський порядок і громадську безпеку.

Інших доказів на предмет вчинення відповідачем протиправних дій стосовно позивача суду не надано, що спростовує доводи про чинення відповідачем перешкод у користуванні майном.

Отже позивач не надала суду належних та допустимих доказів на предмет систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, або доказів того, що ОСОБА_10 використовує будинковолодіння не за призначенням, або систематично порушує правила соціалістичного співжиття чи робить неможливим для позивача проживання в одному будинку, або, що заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій; стаття 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР, позивачем не зазначено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла таких висновків.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, а й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Відтак, відповідач як колишній член сім`ї позивача, який не має іншого житла набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України).

Посилання позивача на створення відповідачем перешкод у користуванні належним їй житловим будинком, з підстав антисоціальної поведінки відповідача, свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не надано достатньо доказів в підтвердження систематичності такої поведінки, і що така поведінка створює перешкоди в користуванні житлом для позивача, в тому числі з урахуванням того, що позивач на момент звернення до суду з позовом винаймає інше житло.

Разом з тим, позивач не позбавлена права звернутися з позовом про визнання колишнього члена сім`ї таким, що втратив право користування житлом, зважаючи на пояснення відповідача про його проживання в іншому місці.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідач не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, оскільки підставою реєстрації місця проживання у належному позивачу будинку у відповідача виникла під час перебування у зареєстрованому шлюбі та з часу виникнення у нього прав члена сім`ї власника, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК УРСР, для його виселення відсутні.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

З огляду на те, що в позові ОСОБА_2 відмовлено, суд з урахуванням приписів ст.141 ЦПК України не стягує з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 81, 83, 141, 258, 263, 265, 268, 354-356 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Головуючий суддя О. Й. Адамович

Дата складання повного тексту рішення: 14.11.2022.