КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року місто Київ

Справа № 683/818/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11434/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Желепи О. В.

суддів: Кравець В. А., Мазурик О. Ф.

за участю секретаря судового засідання Вєтчінової О. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відео-конференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 червня 2022 року (у складі судді Колдіної О.О., повне судове рішення складено 25 липня 2022 року)

в справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Блок Майстер Україна» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

ВСТАНОВИВ

У березні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Блок Майстер Україна» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 416 986 грн 56 к. та судових витрат у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював на посаді директора Старокостянтинівської філії ТОВ «Блок Майстер Україна» та звільнений з займаної посади з 26 жовтня 2020 року за власним бажанням.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 01 липня 2021 року з відповідача стягнуто компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 56 849 грн 52 к.

Позивач посилається на те, що відповідач відшкодував зазначену суму лише 14 грудня 2021 року, а отже він має право на компенсацію за несвоєчасно виплачену грошову компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 416 986 грн 56 к., виходячи із розміру середньоденного заробітку в сумі 1 447 грн 78 к. за весь час затримки.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 червня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити, стягнути з ТОВ «Блок Майстер Україна» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки виплати останньому при звільненні 26 жовтня 2020 року грошової компенсації за невикористану відпустку в розмірі, що становить 416 986 грн 56 к. та судовий збір, сплачений у суді першої інстанції у розмірі 4 169 грн 87 к.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про подвійне стягнення середнього заробітку на підставі ст. ст. 235, 117 КЗпП України.

В рамках справи №683/136/21 позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за один день затримки видачі трудової книжки, який склав 1447 грн 87 к., а саме за 27 жовтня 2020 року, яка була задоволена в межах судової справи.

Позивач ОСОБА_2 не заявляв в межах справи №683/136/21 позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку, зокрема, з тих підстав, що він не був у змозі на момент звернення до суду наперед знати, кількість днів, які будуть становити весь час затримки виплати відповідної компенсації, а також день, в який відповідач здійснить фактичний розрахунок.

Посилається на те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Вказує, що в межах даної справи заявлена позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористану відпустку за період з 28 жовтня 2020 року, тобто позовні вимоги у даній справі та справі №683/136/21 не дублюються по строкам, дані справи мають різні предмети, різні підстави та різні позовні вимоги.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та надано 5-ти денний строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.

11 листопада 2022 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від представника ТОВ «Блок Майстер Україна» адвоката Зінкевича Д. В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, який обґрунтований тим, що апеляційна скарга є не обґрунтованою, а обставини що викладені в апеляційній скарзі є такими, що суперечать нормам чинного законодавства. Вказує, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 червня 2022 року , є законним, обґрунтованим, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У судовому засіданні 20 грудня 2022 року представник позивача ОСОБА_1 , який приймав участь в режимі відео-конференції, доводи апеляційної скарги підтримали та просив їх задовольнити.

Представник позивача просив дослідити новий доказ, а саме трудову книжку позивача. Вказував, що даний доказ має істотне значення для справи.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь Головуючого судді Желепи О. В., пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції вважав встановленими такі обставини.

Згідно наказу ТОВ «Блок Майстер Україна» №17-К від 01 лютого 2011 року ОСОБА_2 з 01 лютого 2011 року призначено на посаду комерційного директора ТОВ «Блок Майстер Україна» (а.с. 20).

Згідно рішення загальних зборів учасників ТОВ «Блок Майстер Україна», оформленого протоколом № 26/02-2018 від 26 лютого 2018 року створено Старокостянтинівську філію ТОВ «Блок Майстер Україна» та ОСОБА_2 призначено на посаду директора Філії (а.с. 21-22).

На підставі наказу директора ТОВ «Блок Майстер Україна» № 342-к від 26 жовтня 2020 року позивача звільнено з займаної посади з 26 жовтня 2020 року за власним бажанням (а.с. 26).

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області у справі № 683/136/21 від 01 липня 2021 року з ТОВ «Блок Майстер Україна» на користь ОСОБА_2 стягнуто грошову компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 56 849 грн 52 к., середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в розмірі 1 574 грн 67 к., моральну шкоду в розмірі 12 000 грн (а.с. 12-15).

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 01 грудня 2021 року рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 01 липня 2021 року змінено і зменшено стягнення з ТОВ «Блок Майстер Україна» на користь ОСОБА_2 суми середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки до 1 447 грн 78 к. та моральну шкоду до 3 000 грн. Змінено розподіл судових витрат. В решті рішення залишено без змін (а.с. 16- 19).

Судами при розгляді справи № 683/136/21 встановлено, що відповідач не в повному обсязі виплатив компенсацію позивачу за невикористану відпустку, а саме не сплачено компенсацію за 52 дні невикористаної відпустки, а також порушив строки видачі трудової книжки на один день.

Зазначені обставини, встановлені судовим рішенням в силу положень ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню в ході розгляду даної справи.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що судом встановлено, що 21 січня 2021 року ОСОБА_2 звертався до Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області з позовом про стягнення компенсації за невикористану відпустку та стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.

Вимог про стягнення середнього заробітку в зв`язку з затримкою виплати компенсації за невикористану відпустку позивач не заявляв.

Між сторонами існував спір щодо розміру такої компенсації, який був встановлений на підставі рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 01 липня 2021 року, яке набрало законної сили 01 грудня 2021 року, і зазначені суми сплачені відповідачем 12 грудня 2021 року.

Тобто, вимоги позивача щодо виплати йому середнього заробітку за час затримки виплат компенсації за невикористану відпустку з моменту звільнення не узгоджуються з вимогами трудового законодавства.

Крім того, за порушення трудових прав працівника при одному звільненні не можливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 686/20491/18.

Суд першої інстанції вважав, що позивач вже скористався своїм правом на компенсацію йому середнього заробітку за порушення його трудових прав при звільненні, а саме стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.

А отже, пред`явлення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку при тому ж звільненні є способом подвійного стягнення та покладення подвійної відповідальності на роботодавця.

Однак колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно з ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-76цс14.

Крім того, як вбачається з висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі №6-159цс13, після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати до спірних правовідносин застосовується положення стаття 117 КЗпП України.

Отже, враховуючи вищевикладені обставини колегія суддів вважає, що вимоги заявлені позивачем в справі №683/136/21 та даній справі не є тотожними, оскільки мають різні підстави та предмет позовних вимог.

Висновок суду про неможливість подвійного стягнення середнього заробітку є безпідставним, оскільки за обставинами даної справи не встановлено таке подвійне стягнення.

Судом встановлено і це не заперечував представник відповідача в судовому засіданні, що за рішенням суду на користь позивача був стягнутий середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за один день.

Разом з тим, в даній справі позивач просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 28 жовтня 2020 року до дати проведення такого розрахунку до 14 грудня 2021 року. Що свідчить про те, що відсутні підстави допускати про можливість застосування подвійного стягнення.

З огляду на те, що судом встановлено не проведення з позивачем повного розрахунку в день звільнення, його права є порушені, а висновок суду про безпідставність заявлених позовних вимог не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Крім того, з копії трудової книжки позивача встановлено, що він 29.10.2020 року працевлаштувався на іншу роботу в ТОВ фірма "Каскад", що свідчить про те, що він не звертався і не міг звертатись з вимогами про стягнення середнього заробітку за вимушений прогул з 29.10 2020 року, оскільки в нього не могло бути вимушеного прогулу з цієї дати.

Разом з тим , апеляційна скарга позивача, в якій він просить про задоволення позову, не може бути задоволена, з огляду на те, що позивач пропустив строк звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Перевіряючи доводи відповідача про попуск позивачем позовної давності, апеляційний суд виходить з наступного.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 дійшла правового висновку, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у аспекті надання офіційного тлумачення положенням частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку із статтями 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 Конституційним Судом України роз`яснено, що працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Аналіз наведених норм та рішення Конституційного Суду України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 25 березня 2020 року у справі № 682/845/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 607/14495/16-ц також вказано, що: «непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Закон пов`язує початок перебігу тримісячного строку звернення із заявою про стягнення середнього заробітку саме з наступного дня після виплати всіх належних позивачеві при звільненні сум.

З огляду на зазначене, враховуючи те, що рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області у справі № 683/136/21 від 01 липня 2021 року виконано 12 грудня 2021 року, то з 13 грудня 2021 року має обраховуватися тримісячний строк для звернення позивача із даним позовом до суду.

Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області із даним позовом до суду 22 березня 2022 року тобто поза межами трирічного строку визначеного ст.233 КЗпП України, який закінчувався 12 грудня 2022 року.

У суді першої та апеляційної інстанції представник позивача, обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку для звернення із даним позовом до суду посилався на те, що з 24 лютого 2022 року по всій території України оголошено військовий стан. Тому, Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області, а також поштові відділення призупинили свою роботу, що є загальновідомою інформацією, що унеможливило подати своєчасно позов до суду.

Колегія суддів не може визначити такі причини як поважні з огляду на наступне.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 днів та в подальшому такий строк неодноразово продовжено.

Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 21 липня 2022 року у справі № 127/2897/13-ц вказує на те, що сам по собі факт введення в Україні воєнного стану з 24 лютого 2022 року та його продовження не є підставою для поновлення пропущеного строку, встановленого законом для вчинення процесуальної дії. У кожній справі суди мають перевірити наявність підстав для поновлення строку на оскарження, визнати їх виправданими, а також мотивувати свій висновок про наявність поважних причин для поновлення пропущеного процесуального строку. Сама лише вказівка на наявність поважних причин не є належним мотивуванням висновку про поновлення строку і є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Відповідно до ст. 234 КЗпП України поновленим може бути лише строк пропущений з поважних причин.

З офіційних джерел мережі інтернет не вбачається, що Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області та поштові відділення у Хмельнийцькій області призупиняли свою роботу, тому доводи представника позивача про те, що Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області та поштові відділення у Хмельнийцькій області тимчасово припинили свою роботу колегія суддів вважає необґрунтованими та недоведеними.

Будь-яких інших обставин, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану в Україні та унеможливили вчинення процесуальних дій у вигляді подачі позову стороною позивача не наводилось, а тому апеляційний суд позбавлений можливості поновити пропущений строк для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Тому, колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, у зв`язку з пропуском строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, ті обставини справи, які суд вважав встановленими є не доведеними та спростовуються наявними в справі доказами, суд не повно встановив ті обставини, які мали значення для вирішення спору, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, через пропуск позивачем позовної давності.

Відповідно до ч.3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню рішення у справах з ціною позову що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків. встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381- 384, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 червня 2022 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Блок Майстер Україна» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України

Повний текст постанови складено 26 грудня 2022 року.

Головуючий О. В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

В.А. Кравець