КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2022 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Березовенко Р.В., Лапчевська О.Ф.,

секретар Ольшевська Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана від його імені та в його інтересах адвокатом Параніч Андрієм Миколайовичем, який діє на підставі договору, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту проблем міцності імені Г.С. Писаренка Національної академії наук України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Інституту проблем міцності імені Г.С. Писаренка Національної академії наук України (далі - Інститут ім. Г.С. Писаренка НАНУ), в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ директора Інституту ім. Г.С. Писаренка НАНУ Харченко В.В. від 16.04.2018 за № 24-к в частині звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача лабораторії механічних випробувань № 1 Інституту ім. Г.С. Писаренка НАНУ;

поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача лабораторії механічних випробувань № 1 Інституту ім. Г.С. Писаренка НАНУ з 30.04.2018;

стягнути з Інституту ім. Г.С. Писаренка НАНУ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.04.2018 по день прийняття рішення судом;

стягнути з Інституту ім. Г.С. Писаренка НАНУ на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000,00 00 грн.;

допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача лабораторії механічних випробувань № 1 Інституту ім. Г.С. Писаренка НАНУ з 30.04.2018 та в частині присудження виплати заробітної плати у межах платежу за один місяць.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 11.01.2006 він працював в Інституті ім. Г.С. Писаренка НАНУ на посаді завідуючого лабораторії механічних випробувань. На засіданні вченої ради Інституту ім. Г.С. Писаренка НАНУ, яке відбулося 01.02.2018, було прийнято рішення про ліквідацію лабораторії механічних випробувань № 1. Метою ліквідації даного структурного підрозділу (за твердженням відповідача) є запровадження більш ефективної організації проведення механічних випробувань матеріалів та металографічних досліджень, забезпечення результативного, цільового та економічного використання бюджетних коштів, приведення штатів наукових підрозділів у відповідність до встановлених НАНУ вимог та забезпечення своєчасного та висококваліфікованого експериментальних досліджень, що проводяться на унікальному науковому обладнанні Інституту.

21.02.2018 відповідачем було прийнято наказ № 12 про ліквідацію лабораторії механічних випробувань 30.04.2018, а 16.04.2018 відповідачем було прийнято наказ № 24-к про звільнення ОСОБА_1 з посади завідуючого лабораторії механічних випробувань Інституту ім. Г.С. Писаренка НАНУ 30.04.2018.

Зазначений наказ про звільнення позивач вважає незаконним, оскільки відповідачем ліквідація лабораторії проведена з порушеннями чинного законодавства, зокрема, на момент попередження позивача про звільнення не було затверджено граничної чисельності працівників; зміни у виробництві та організації праці на підприємстві, які мають наступити на момент попередження працівників про майбутнє вивільнення; відсутнє техніко-економічне обґрунтування причин проведення скорочення штату структурного підрозділу. Крім того, звільнення позивача відбулося у період перебування його у відпустці.

Також відповідачем порушено право позивача на отримання відпустки у зручний час, яке передбачено ч. 12 ст. 10 Закону України «Про відпустки», оскільки позивач являється ветераном праці. Через незаконне звільнення у позивача порушився звичний ритм життя, стан здоров`я, що, на думку позивача, є підставою для стягнення також моральної шкоди. В якості обґрунтування правових підстав позову позивач посилається на статті 40, 42, 49 КЗпП України (т. 1 а.с. 2-13).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01.09.2020 у позові ОСОБА_1 до Інституту ім. Г.С. Писаренка НАНУ про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди відмовлено (т. 2 а.с. 10-20).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позивача у повному обсязі. Вказує, що повної ліквідації установи, у якій працював позивач, не відбулося і не планувалося. Тому можна стверджувати, що факт звільнення з роботи у період відпустки є грубим та недопустимим порушенням встановленого порядку розірвання трудового договору. Це порушення є самостійною та достатньою підставою для скасування спірного наказу про звільнення та поновлення звільненого працівника на роботі.

Однак, представник відповідача дав іншу оцінку вказаним вище обставинам звільнення. Обґрунтовуючи правомірність розірвання трудового договору з позивачем у період відпустки, у своїх поясненнях він послався на ст. 3 Закону України «Про відпустки», згідно з якою «За бажанням працівника» у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Однак доказів тієї обставини, що відпустка позивачеві була надана за його бажанням відповідач надати не зміг. Навпаки, матеріали справи містять письмові докази, які підтверджують не тільки відсутність бажання працівника піти у відпустку, але й демонструють його незгоду з рішенням роботодавця цю відпустку надати (т. 2 а.с. 24-26).

28.09.2022 Інститутом ім. Г.С. Писаренка НАНУ подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що підставою для звільнення позивача слугувало скорочення штату працівників Інституту ім. Г.С. Писаренка НАНУ за наслідками ліквідації структурного підрозділу Інституту ім. Г.С. Писаренка НАНУ, в якому працював позивач (п. 1 ст. 40 КЗпП України).

Відповідачем не порушувалось право позивача, як ветерана праці, на отримання відпустки у зручний час, як передбачено ст. 10 Закону України «Про відпустки». Так, позивачу була надана відпустка за два попередні робочі періоди/роки. Відпустка за поточний (з 11.01.2018 по 10.01.2019) та попередній (з 11.01.2017 по 10.01.2018) робочий період/рік позивачу примусово не надавалась та могла бути ним використана у зручний для нього час, в тому числі в період з червня по вересень, як зазначає позивач (т. 2 а.с. 70-74).

Слід зазначити, що ОСОБА_1 подано дві ідентичні апеляційні скарги на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01.09.2020. Одну апеляційну скаргу було направлено засобами поштового зв`язку безпосередньо до суду першої інстанції, другу до Київського апеляційного суду. Вивчивши подані матеріали, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що вони є тотожними, та мають розглядатись як одна апеляційна скарга на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01.09.2020 (т. 2 а.с. 24-26, 30-32).

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 підтримали подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представник Інституту ім. Г.С. Писаренка НАНУ - Федосенко А.М. заперечувала проти поданої апеляційної скарги та просила її відхилити.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.01.2006 ОСОБА_1 був прийнятий на посаду завідуючого лабораторії механічних випробувань Інституту ім. Г.С. Писаренка НАНУ, що підтверджується записом у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 .

Постановою Президії НАНУ від 20.01.2016 року № 11 «Про фінансування НАН України у 2016 році» зокрема було встановлено, що керівникам установ НАНУ спільно з вченими радами до 01.04.2016 необхідно здійснити з урахуванням результатів оцінювання та результатів чергової атестації наукових працівників заходи щодо оптимізації структури установ, зокрема щодо об`єднання структурних підрозділів, напрями досліджень яких є близькими, ліквідації тих із них, що працюють неефективно чи не відповідають вимогам по кадровому складу. Протягом трьох місяців привести роботу зі скорочення чисельності працівників з метою максимального забезпечення повної зайнятості працюючих та виплатити їм заробітної плати в повному обсязі згідно з чинним законодавством, внести зміни до структури та штатного розпису установи в межах затверджених обсягів фінансування. Про результати проведеної роботи необхідно було доповісти до 25.04.2016.

Постановою Президії НАНУ від 16.03.2016 № 81 «Про наукові підрозділи наукових установ НАН України» було визначено, що штат працівників структурного наукового підрозділу (лабораторії, сектору) у складі основного структурного наукового підрозділу (відділення, відділу, лабораторії) наукової установи НАН України має складати не менше 5 штатних одиниць, у тому числі не менше 3 посад наукових працівників.

Постановою Президії НАНУ від 09.11.2016 № 233 «Про реформування діяльності НАНУ для ефективного наукового супроводження реалізації пріоритетів економічного розвитку держави» директорам наукових установ НАНУ науково-технічного та суспільного профілю була надана вказівка, зокрема, вжити заходів щодо перегляду тематики науково-дослідних робіт та, за необхідності, структури установ з метою врахування потреб науково-технічного супроводження інноваційного розвитку галузей економіки.

У відповідності до витягу із протоколу засідання Вченої ради Інституту проблем міцності Г.С. Писаренка НАНУ від 01.02.2018 № 3, присутніми було ухвалено рішення: з метою більш ефективної організації проведення механічних випробувань матеріалів та металографічних досліджень, забезпечення результативного, цільового та економного використання бюджетних коштів, приведення штатів наукових підрозділів у відповідність до встановлених НАНУ вимог та забезпечення своєчасного та висококваліфікованого використання експериментальних досліджень, що проводяться на унікальному науковому обладнанні Інституту ліквідувати лабораторію механічних випробувань № 1 Інституту та створити на її базі, а також лабораторії металографічних досліджень відділу фізичних основ міцності і руйнування, який ліквідовується, лабораторію механічних випробувань та металографічних досліджень, якій передати у підпорядкування Центр колективного користування приладами INSTRON 8802.

Наказом Інституту ім. Г.С. Писаренка НАНУ від 21.02.2018 № 09 було прийнято рішення про ліквідацію лабораторії механічних випробувань № 1 Інституту ім. Г.С. Писаренка НАНУ та створення на її базі, а також групи металографічних досліджень відділу фізичних основ міцності і руйнування, який ліквідується, лабораторії механічних випробувань та металографічних досліджень, якій передати у підпорядкування Центр колективного користування приладами INSTRON 8802.

На засіданні Профкому Інституту ім. Г.С. Писаренка НАНУ від 05.03.2018, що підтверджується відповідним протоколом № 3-А, було ухвалено рішення про звернення з пропозицією до адміністрації Інституту ім. Г.С. Писаренка НАНУ щодо запропонування співробітникам лабораторії механічних випробувань № 1 взяти участь в конкурсі на заміщення посад в лабораторії механічних випробувань матеріалів та металографічних досліджень. Якщо співробітники лабораторії не погодяться брати участь у конкурсі, то в такому разі профком дає згоду на вивільнення співробітників за п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату).

06.02.2018 Інститутом ім. Г.С. Писаренка НАНУ було прийнято рішення № 56/61-2 щодо ліквідації лабораторії механічних випробувань № 1 Інституту.

Постановою Бюро Відділення механіки НАНУ від 14.02.2018 (протокол № 2) було затверджено зміни в структурі Інституту ім. Г.С. Писаренка НАНУ та прийнято рішення про ліквідацію лабораторії механічних випробувань № 1 Інституту.

Наказом Інституту ім. Г.С. Писаренка НАНУ від 21.02.2018 № 12, лабораторію механічних випробувань № 1 Інституту ліквідовано 30.04.2018 з відповідним скороченням посад.

21.02.2018 позивача під особистий підпис було попереджено про ліквідацію з 01.05.2018 лабораторії механічних випробувань № 1 Інституту та ознайомлено із вакантними посадами, які існували на дату ознайомлення, що підтверджується відповідним повідомленням.

21.02.2018 директор Інституту ім. Г.С. Писаренка НАНУ звернувся із листом до профкому Інституту ім. Г.С. Писаренка НАНУ з проханням надати згоду на звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_1

22.03.2018 директор Інституту ім. Г.С. Писаренка НАНУ повторно звернувся із листом до профкому Інституту ім. Г.С. Писаренка НАНУ з проханням надати згоду на звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_1

04.04.2018 Комітетом первинної профспілкової організації Інституту ім. Г.С. Писаренка НАНУ було прийняте рішення щодо надання згоди на звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_1 , що підтверджується відповідним витягом з протоколу від 04.04.2018 № 4-Б.

Наказом Інституту ім. Г.С. Писаренка НАНУ від 16.04.2018 № 24-к ОСОБА_1 було звільнено з посади завідувача лабораторії механічних випробувань № 1 Інституту з 30.04.2018 за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 1 статті 3 та статті 4 КЗпП України встановлено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно з п.п. 1, 6 ч. 1 ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, вільний вибір виду діяльності та правовий захист від незаконного звільнення.

Частиною 1 статті 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 27.06.2012 в справі № 6-65цс12, ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст.ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно ст. 64 ГК України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Як встановлено матеріалами справи, відповідно до п. 1.1 Статуту Інституту проблем міцності Г.С. Писаренка НАНУ, затвердженого розпорядженням Президії НАН України від 15.12.2016 № 878 (далі - Статут), Інститут проблем міцності Г.С. Писаренка НАНУ є державною бюджетною неприбутковою науковою установою, яка заснована на державній власності, перебуває у віданні НАНУ та входить до складу Відділення механіки НАНУ.

Відповідно до п. 1.4 Статуту, Інститут діє відповідно до Конституції України, Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» та інших законодавчих актів, Статуту НАНУ, Основних принципів організації та діяльності наукової установи НАНУ та цього Статуту.

На підставі протоколу засідання Вченої ради Інституту проблем міцності Г.С. Писаренка НАНУ від 01.02.2018 № 3 з метою більш ефективної організації проведення механічних випробувань матеріалів та металографічних досліджень, забезпечення результативного, цільового та економного використання бюджетних коштів, приведення штатів наукових підрозділів у відповідність до встановлених НАНУ вимог та забезпечення своєчасного та висококваліфікованого використання експериментальних досліджень, у в структурі Інституту ім. Г.С. Писаренка НАНУ дійсно мало місце скорочення чисельності штатів.

21.02.2018 позивач був особисто повідомлений про майбутню ліквідацію лабораторії механічних випробувань № 1 Інституту проблем міцності Г.С. Писаренка НАНУ з 01.05.2018 та йому були запропоновані посади, які були вакантні на дату повідомлення, від переведення на які він відмовився (а.с. 134).

Згідно з ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 у справі № 800/538/17, за приписами ч. 1 ст. 40, ч. ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 07.11.2011 у справі № 6-45цс11, звільнення працівника на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (ч. 2 ст. ст. 40 КЗпП України).

За змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі № 6-40цс15.

В даному випадку, роботодавцем було запропоновано усі наявні вакантні посади ОСОБА_1 , від зайняття яких останній відмовився.

Щодо доводів позивача про неправомірне надання щорічної відпустки та звільнення його з посади в період відпустки, апеляційний суд виходить з наступного.

Як на підставу апеляційного оскарження, апелянт посилається на неправильне застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» для обґрунтування правомірності звільнення позивача.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Разом з тим, питання правомірності наказу про надання позивачу щорічної відпустки у даній справі є похідним та не є предметом заявлених позовних вимог.

Попри вчасне ознайомлення позивача з графіками відпусток попередніх років, де ним обирався зручний для нього час для відпуски, у позивача були наявні невикористані відпустки за попередні роки.

На Претензію № 5 «Щодо порушення прав під час надання відпустки», подану позивачем, відповідачем була надана відповідь, в якій пояснено, що наказом директора Інституту від 12.01.2018 № 01-А керівникам структурних підрозділів Інституту було запропоновано до 20.01.2018 подати для затвердження графік відпусток працівників на 2018 рік. Копія наказу і форма для заповнення графіку була передана через канцелярію Інституту у підрозділи 12.01.2018. Із зазначеним ОСОБА_1 був ознайомлений, про що свідчить його підпис на графіку відпусток лабораторії.

У пункті 2 наказу було попереджено працівників Інституту, які мають заборгованість по невикористаним частинам відпусток, про необхідність використання її на протязі І кварталу 2018 року. У пункті 4 цього ж наказу повідомлялось, що зважаючи на те, що роботодавець несе відповідальність за ненадання відпустки за понад два роки, адміністрація має право без заяви працівника видати наказ про надання працівникові відпустки, попередивши його про це за два тижні до настання терміну відпустки.

З огляду на наявність у позивача значної кількості днів невикористаної щорічної відпуски починаючи з 11.01.2015 робочого року (робочого періоду) адміністрацією Інституту було прийнято рішення надати позивачу відпустку за робочий період з 11.01.2015 по 10.01.2016 - 17 к.д. і за робочий період з 11.01.2016 по 10.01.2017 - 27 к.д.. До того ж, надання працівнику, який підлягає запланованому звільненню, невикористаних днів відпустки дозволяє уникнути надмірних витрат з Державного бюджету при здійснені виплати компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні такого працівника.

01.03.2018 позивача було повідомлено під підпис про надання відпустки за період роботи з 11.01.2015 по 10.01.2016 - 17 календарних дня та за період роботи з 11.01.2016 по 10.01.2017 - 27 календарних дні з 15.03.2018.

З огляду на зазначене, апеляційний суд доходить висновку, що відповідачем не порушувалось право позивача, як ветерана праці, на отримання відпустки у зручний час, як передбачено ст. 10 Закону України «Про відпустки». Так, позивачу була надана відпустка за два попередні робочі періоди/роки. Відпустка за поточний (з 11.01.2018 по 10.01.2019) та попередній (з 11.01.2017 по 10.01.2018) робочий період/рік позивачу примусово не надавалась та могла бути ним використана у зручний для нього час, в тому числі в період з червня по вересень, як зазначає позивач.

У відповідності до ст. 3 Закону України «Про відпустки» останній день відпустки визначений відповідачем як останній робочий день позивача, який і є датою звільнення.

Отже, беручи до уваги вищенаведене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачем у повній мірі дотримано умови та порядок, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 40, ч. ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України, а відтак твердження позивача про незаконність звільнення з посади завідувача лабораторії механічних випробувань № 1 Інституту проблем міцності Г.С. Писаренка НАНУ є безпідставними та необґрунтованими.

За таких обставин, доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим в судових засіданнях доказам та обґрунтовано дійшов вірного висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана від його імені та в його інтересах адвокатом Параніч Андрієм Миколайовичем, який діє на підставі договору, залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 13 грудня 2022 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська