28.11.2022 Єдиний унікальний номер 205/7858/19
Єдиний унікальний номер 205/7858/19
Провадження № 2/205/1719/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Приходченко О.С.

при секретарі Король Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Юлія Володимирівна та приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гуніна Ірина Олександрівна про визнання недійсною довіреності та договорів дарування і визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

12 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2019 року справу було призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

ОСОБА_4 03 жовтня 2019 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. та приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гуніна І.О. про визнання недійсною довіреності та договорів дарування і визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2019 року позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог п. 4 ч. 3 ст. 175, ч. 1 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 09 жовтня 2019 року подано виправлений позов.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2019 року було витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотокругу Барабаш Ю.В. копію довіреності з копією відповідної сторінки реєстру; у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Гуніної І.О. витребувано копію спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_5 з копією постанови.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_4 про виклик свідків задоволено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2019 року було витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. копію договору дарування квартири.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2019 року заяву ОСОБА_1 про виклик свідків задоволено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2019 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 205/7858/19 позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення та цивільну справу № 205/8612/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. та приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гуніна І.О. про визнання недійсною довіреності та договорів дарування і визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2020 року підготовче провадження закрито і справу призначено до розгляду по суті.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2020 року заяву ОСОБА_4 задоволено і вжито заходи забезпечення позову.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2020 року по справі було призначено комісійну судову почеркознавчу експертизу, а провадження по справі зупинено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2021 року провадження по справі поновлено та призначено судове засідання.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2021 року заяву ОСОБА_4 про забезпечення доказів задоволено частково.

Позивач ОСОБА_1 у своєму позові, відзиві на позовну заяву ОСОБА_4 , ході судового розгляду та його представник у ході судового розгляду посилалися на те, що йому на підставі договору дарування квартири від 15 серпня 2019 року, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. і зареєстрованого за реєстровим № 1468, належить квартира АДРЕСА_1 . Договір дарування було укладено між ним і його батьком, ОСОБА_4 . Саме власникові належить право на розпорядження своїм майном, що і було вчинено. ОСОБА_4 спірна квартира належала на підставі договору дарування від 19 червня 2017 року, за яким від імені ОСОБА_5 діяв за довіреністю від 07 червня 2017 року ОСОБА_3 . Сам договір дарування було вчинено з дотриманням вимог законодавства на підставі довіреності, з якої вбачається волевиявлення власника на розпорядження його майном у визначений ним спосіб. ОСОБА_4 не надано належних доказів та не доведено, що ОСОБА_5 на час посвідчення довіреності та укладення договору дарування невірно сприймала фактичні обставини, що вплинуло на її волевиявлення. У спірній квартирі з 2003 року зареєстрований і проживає ОСОБА_4 , який у добровільному порядку відмовляється виселятися з належної позивачеві ОСОБА_1 квартири, будь-які домовленості між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 відсутні, він не є членом сім`ї позивача. Відповідач ОСОБА_4 перешкоджає йому у доступі до квартири. Таким чином, відповідач ОСОБА_4 чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні належною йому квартирою АДРЕСА_1 . Просили суд усунути перешкоди ОСОБА_1 шляхом виселення відповідача ОСОБА_4 зі спірної квартири АДРЕСА_1 , стягнути судові витрати по справі. Проти позовних вимог ОСОБА_4 про визнання довіреності від 07 червня 2017 року, договору дарування від 19 червня 2017 року і договору дарування від 15 серпня 2019 року недійсними заперечували, посилаючись на те, що право власності на спірну квартиру було набуто його батьком ОСОБА_4 , від його матері ОСОБА_5 , яка доводиться бабою позивачеві, за яких саме обставин позивачеві невідомо. На підставі свідоцтва про право на житло від 09 березня 1994 року ОСОБА_6 і ОСОБА_5 , на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 Крутенко ОСОБА_7 помер, після його смерті спадщину у вигляді належної йому частини квартири отримала його дружина, ОСОБА_5 , про що Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою було посвідчено свідоцтво про право на спадщину за законом від 08 жовтня 2005 року, право власності на яку було зареєстровано в КП «ДМБТІ». 07 червня 2017 року ОСОБА_5 було видано довіреність, яку посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. і зареєстровано в реєстрі за № 1588, якою вона уповноважила ОСОБА_3 бути її представником з питань дарування належної їй квартири АДРЕСА_1 Крутенку ОСОБА_8 . Текст довіреності було прочитано і підписано особисто довірителем у присутності нотаріуса, особу встановлено, текст зрозумілий. Саме власник вирішує, кому і яким чином розпорядитися своїм майном. Долучена до матеріалів позову ОСОБА_4 довідка про хвороби ОСОБА_5 жодним чином не доводить, що остання не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними. Оспорюваний ОСОБА_4 договір дарування від 19 червня 2017 року було укладено відповідно до повноважень представника в межах строку чинності довіреності, тому не доведено належними доказами, що на час посвідчення довіреності і укладення договору дарування ОСОБА_5 неправильно сприймала фактичні обставини, що вплинуло на її волевиявлення. При укладанні договору дарування від 15 серпня 2019 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 було дотримано вимоги чинного законодавства щодо форми і нотаріального посвідчення. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_4 у своєму позові, ході судового розгляду, відповіді на відзив, а його представник у ході судового розгляду, проти позовних вимог ОСОБА_1 заперечували, посилалися на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09 березня 1994 року його батькам ОСОБА_6 і ОСОБА_5 , на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 Крутенко ОСОБА_7 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому частину спірної квартири, яку відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 жовтня 2005 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, отримала його дружина, ОСОБА_5 . 11 грудня 2007 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі усе те, що їй належатиме на день смерті, і на що вона за законом матиме право, в рівних частинах заповіла ОСОБА_4 і його братові ОСОБА_4 , який є батьком відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_2 Крутенко ОСОБА_9 померла. 10 травня 2018 року він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини в прядку спадкування за заповітом після смерті матері, ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . У ході отримання спадщини ОСОБА_4 стало відомо, що 07 червня 2017 року ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_3 розпорядитися належною їй спірною квартирою, про що приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. було посвідчено довіреність і зареєстровано за реєстровим № 1588. 19 червня 2017 року відповідач ОСОБА_3 на підставі довіреності від 07 червня 2017 року уклав від імені ОСОБА_5 договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. і зареєстрований в реєстрі за № 1715, яким подарував квартиру АДРЕСА_1 відповідачеві ОСОБА_4 15 серпня 2019 року між відповідачами ОСОБА_4 і ОСОБА_1 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. і зареєстрований в реєстрі за № 1468, яким ОСОБА_4 подарував належну йому спірну квартиру відповідачеві ОСОБА_1 . Під час посвідчення правочину від 07 червня 2017 року, а також при укладенні договору дарування від 19 червня 2017 року не було дотримано вимоги щодо вільного волевиявлення ОСОБА_5 щодо розпорядження належним їй майном, яке вибуло із її володіння поза її волею. З 1994 року і по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 вона проживала і була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 . З березня 2005 року позивач ОСОБА_4 теж проживав у спірній квартирі разом з матір`ю, здійснював за нею догляд і утримання. Власним коштом і силами здійснював утримання квартири, яка є частиною домоволодіння, і земельної ділянки, ремонт і утеплення квартири, встановив систему опалення, замінив вікна і здійснив капітальний ремонт. ОСОБА_5 хворіла, тому 11 грудня 2007 року склала заповіт на випадок своєї смерті та до самої смерті стверджувала, що квартиру вона заповіла обом синам в рівних частинах. До самої смерті мати, ОСОБА_5 , хворіла: мала серцево-судинні захворювання та атеросклеротичну серцеву недостатність, що впливало на її стан та здатність нормально сприймати обставини, усвідомлювати і розуміти значення своїх дій та керувати ними. Останні місяці перед смертю ОСОБА_5 мала поганий зір та була позбавлена можливості самостійно пересуватися. Таким станом скористалися відповідачі, діючи з умислом на створення умов, за яких після смерті матері, ОСОБА_5 , позивач ОСОБА_4 був позбавлений можливості отримати спадщину у вигляді частини квартири. Просили суд визнати недійсною довіреність від 07 червня 2017 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. і зареєстровану в реєстрі за № 1588, якою ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_3 розпорядитися належною їй квартирою АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір дарування квартири від 19 червня 2017 року, укладений між ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_5 , і ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. і зареєстрований за реєстровим № 1715; визнати недійсним договір дарування квартири від 15 серпня 2019 року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. і зареєстрований за реєстровим № 1468; визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері, ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; судові витрати просили стягнути з відповідача ОСОБА_4 ; у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 у своєму відзиві та ході судового розгляду, а його представник у ході судового розгляду, проти позовних вимог ОСОБА_4 заперечували, зазначивши, що він є сином відповідача ОСОБА_4 , за позовом ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними, ОСОБА_5 він доводиться онуком. Наприкінці травня 2017 року йому зателефонувала ОСОБА_5 і попросила відвезти її до нотаріуса, вона сама вирішила передати право власності на належну їй квартиру його батькові, ОСОБА_4 07 червня 2017 року він з батьком, відповідачем ОСОБА_4 , відвезли ОСОБА_5 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В., яка наодинці спілкувалася з нею протягом певного часу з метою встановити, чи дійсно її дії відповідають її волевиявленню. Після цього, ОСОБА_5 видала йому довіреність, яку було посвідчено нотаріально, якою уповноважила на дарування належної їй спірної квартири АДРЕСА_1 Крутенку ОСОБА_10 19 червня 2017 року між ОСОБА_5 , від імені якої діяв ОСОБА_3 , і відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири. Навідував бабу часто, оскільки працював поруч, рази 4 на місяць привозив продукти, двічі на місяць давав їй гроші, на що вона їх витрачала, не цікавився. Здоров`я вона мала задовільне, хворобливих станів, які би могли вплинути на її свідомість, у неї не було. Вона була вольовою людиною і на її думку було дуже важко впливати. Не зважаючи на поважний вік, ОСОБА_5 була бадьорою, сама себе обслуговувала, сама ходила до магазину чи банку, сторонньої допомоги не потребувала, для читання або перегляду телевізору використовувала окуляри, в яких добре бачила. Лише за декілька днів до її смерті стала погано себе почувати, що спонукало звернутися за невіклданою медичною допомогою. В оспорюваній позивачем ОСОБА_4 довіреності чітко зазначено, з якою метою її видано з метою дарування належної довірителю квартири ОСОБА_4 , тобто, на вчинення визначених дій. На підставі довіреності, на виконання волі довірителя ОСОБА_3 і було вчинено договір дарування від 19 червня 2017 року. Жодних доказів того, що видача довіреності з метою вчинення договору дарування не відповідала волевиявленню ОСОБА_5 , ОСОБА_4 не надано. Позивач ОСОБА_11 проживав з ОСОБА_12 , відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 навідували її, за необхідності приносили продукти, допомагали. Позивач ОСОБА_4 привів до квартири проживати свою співмешканку, з якою у ОСОБА_5 склалися досить напружені відносини, що і мало наслідком змінити ОСОБА_5 свого волевиявлення щодо належної їй квартири, зазначене у заповіті. Просив відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог про визнання правочинів недійсними.

Відповідач ОСОБА_4 проти позовних вимог ОСОБА_4 заперечував, зазначивши, що він є сином ОСОБА_5 , і братом позивача ОСОБА_4 , та батьком відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_3 . У житті матері приймали активну участь: допомагали, пололи город, привозили продукти, піклувалися. У 2005-2006 роках ОСОБА_1 проживав з бабою. У цей період зробили ремонт у ванній кімнаті, провели каналізацію. У 2012 році ОСОБА_5 було прооперовано грижу, більше вона не хворіла, могла застуджуватися. Про намір матері укласти на його користь договір дарування спірної квартири він дізнався від неї, вона його поставила перед фактом, про причини такого рішення йому невідомо. З цього приводу відповідач ОСОБА_4 з ОСОБА_5 її рішення напередодні не обговорювали. Вона була вольовою людиною, рішення приймала самостійно і впливу на неї ніхто не мав. Про існування договору дарування на свою користь повідомив позивачеві ОСОБА_4 у травні 2018 року, раніше не повідомляв, оскільки про це просила сама ОСОБА_5 . Рішення про укладення договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 15 серпня 2019 року на користь позивача ОСОБА_1 було прийнято ним, оскільки позивач ОСОБА_4 заперечував проти проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі. Зазначив, що ОСОБА_4 пропонував йому розподілити квартиру шляхом виділення однієї кімнати без зручностей. Просив відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового засідання повідомлялася належним чином, у своїх заявах до суду справу просила розглядати за її відсутності та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства.

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гуніна І.О. у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового засідання повідомлялася належним чином, у своїх заявах до суду справу просила розглядати за її відсутності та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд приходить до таких висновків за наступних підстав.

Судом встановлено, що 22 травня 1954 року ОСОБА_6 і ОСОБА_5 зареєстрували шлюб (т. 2 а.с. 44), від якого мають синів: позивача ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 56) і відповідача ОСОБА_4 (т. 2 а.с. 50).

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 09 березня 1994 року квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_6 і ОСОБА_5 (т. 2 а.с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 Крутенко ОСОБА_7 помер (т. 2 а.с. 44 оберт). Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому частину квартири АДРЕСА_1 .

На підставі додаткового свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 жовтня 2005 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 2-2184, право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , було зареєстровано за ОСОБА_5 (т. 2 а.с. 11, 12).

23 березня 2004 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрований в реєстрі за № 3-620, яким все її майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі те, на що за законом вона матиме право, заповіла позивачеві ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 61).

Заповітом від 11 грудня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. і зареєстрованим в реєстрі за № 6952, ОСОБА_5 все її майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі те, на що за законом вона матиме право, заповіла в рівних частках позивачеві ОСОБА_4 і відповідачеві ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 62).

07 червня 2017 року ОСОБА_5 доручила ОСОБА_3 представляти її інтереси з питань дарування відповідачеві ОСОБА_4 належної їй квартири АДРЕСА_1 , укладання та підписання у зв`язку з цим договору дарування, довіреність було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В., зареєстровану в реєстрі за № 1588 (т. 2 а.с. 40).

19 червня 2017 року між ОСОБА_5 , від імені якої на підставі довіреності від 07 червня 2017 року діяв ОСОБА_3 , і ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. і зареєстрований в реєстрі за № 1715 (т. 2 а.с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 Крутенко ОСОБА_9 померла (т. 1 а.с. 164 оберт). Після її смерті відкрилася спадщина.

10 травня 2018 року позивач ОСОБА_4 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 164).

15 серпня 2019 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. і зареєстрований в реєстрі за № 1468 (т. 1 а.с. 7), на підставі якого право власності у встановленому законом порядку на спірний об`єкт нерухомого майна було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 8).

Згідно із довідкою № 9240 від 09 вересня 2019 року, виданою Департаментом адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано ОСОБА_13 , ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 9).

Також у судовому засіданні у якості свідків було допитано ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 .

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні судові пояснила, що вона є сусідкою позивача ОСОБА_4 і головою квартального комітету, знайома з братами ОСОБА_23 позивачем ОСОБА_4 і відповідачем ОСОБА_4 . Також знайома з дружиною позивача ОСОБА_4 , ОСОБА_24 , близько дев`яти років. У спірній квартирі позивач ОСОБА_4 проживає з дитинства, відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 там не проживали, лише зрідка навідували ОСОБА_5 . ОСОБА_4 проживав зі своєю матір`ю, ОСОБА_5 , яка не заперечувала проти цього та нічого поганого про нього не говорила, він гарно до неї ставився. Позивач ОСОБА_4 близько трьох з половиною років робив ремонт у квартирі: замінив вікна, утеплював будинок, на кухні зробив теплу підлогу. Відремонтовану ванну кімнату свідок не бачила. Відповідача ОСОБА_1 із родиною у будинку не бачила, вони там не проживали. ОСОБА_5 про свої наміри щодо розпорядження належною їй спірною квартирою свідкові ніколи не говорила, будь-яких документів, як голові квартального комітету не надавала, про надання доручення на відчуження квартири також не говорила. Про конфлікт між ОСОБА_5 і ОСОБА_24 свідкові не відомо. Приблизно з вересня 2017 року ОСОБА_5 самостійно не пересувалася, їй викликали лікаря додому. Госпіталізацію ОСОБА_5 проходила безпосередньо перед своєю смертю.

Свідок ОСОБА_18 судові пояснив, що він є сусідом ОСОБА_4 і ОСОБА_4 та знайомий з ними з дитинства. Позивач ОСОБА_4 у спірній квартирі проживає дуже давно, станом на 2015 рік він вже проживав з матір`ю, ОСОБА_5 , з якою у них були добрі стосунки, також вони були добрі і з його дружиною ОСОБА_24 Крутенко ОСОБА_9 не заперечувала проти проживання ОСОБА_4 з родиною у її квартирі. Відповідач ОСОБА_1 у спірній квартирі не проживав. Позивач ОСОБА_4 допомагав матері, купував продукти, робив ремонт у спірній квартирі. Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 про ремонт були обізнані, приїздили і дивилися. У червні 2017 року ОСОБА_5 пересувалася самостійно, лежачою вона була безпосередньо перед своєю смертю у грудні 2017 року. Лікаря викликали їй додому теж незадовго до смерті, про інші випадки візиту лікаря свідкові не відомо. ОСОБА_5 із своїми синами і усіма онуками мала нормальні відносини, мала вольовий характер та на її думку ніхто вплинути не міг. Про наміри ОСОБА_5 розпорядитися належною їй квартирою АДРЕСА_1 на користь одного із синів, свідкові невідомо.

Свідок ОСОБА_20 у судовому засіданні судові пояснила, що сторони по справі та вона є сусідами. По АДРЕСА_2 вона проживає все своє життя. ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , знала добре, приятелювали. Позивач ОСОБА_4 у материній квартирі проживав приблизно з 2005 року, його дружина там не проживала, оскільки у них з ОСОБА_5 був якийсь конфлікт, постійно стала проживати лиже із жовтня 2017 року. За час проживання у спірній квартирі ОСОБА_4 утеплив квартиру, поміняв вікна, опалювальні котли. Улітку 2017 року ОСОБА_5 пересувалася сама, самостійно припинила ходити лише восени 2017 року. Вона була людиною суворого характеру і на її думку неможливо було впливати. ОСОБА_1 таким, що проживав у спірній квартирі не бачила. Свідкові відомо про заповіт ОСОБА_5 , яким вона заповіла ОСОБА_4 і ОСОБА_4 належну їй спірну квартиру у рівних частинах.

Свідок ОСОБА_17 повідомила, що вона є дочкою позивача ОСОБА_4 , відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_1 доводяться їй двоюрідними братами. Батько, ОСОБА_4 , проживав разом з бабою, ОСОБА_5 , у її квартирі з її дозволу з 2005 року. У батька з бабою склалися нормальні відносини. Також нормальні відносили були між ОСОБА_4 і відповідачем ОСОБА_4 , вони спілкувалися. Батько робив ремонт у квартирі. Свідок передавала показники лічильників, за комунальні послуги сплачував позивач ОСОБА_4 . Заповіти ОСОБА_5 бачила особисто у папці з документами. Дружина позивача ОСОБА_4 спочатку проживала в будинку, потім ні, а незадовго до смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , знову вселилася до спірної квартири. Перед смертю баба не упізнавала нікого, почала забуватися. У присутності свідка лікар приїздив до ОСОБА_5 декілька разів, призначав лікування від серцевих хвороб. Про намір ОСОБА_5 подарувати відповідачеві ОСОБА_4 належну їй спірну квартиру свідкові невідомо. Про оспорюваний договір дарування від 19 червня 2017 року їй стало відомо у 2018 році. Зі слів батька, їй відомо, що влітку 2019 року відповідач ОСОБА_4 повідомив йому, що відповідач ОСОБА_1 має намір проживати у спірній квартирі, позивач ОСОБА_4 заперечував, а через декілька днів ОСОБА_1 надав договір дарування на його ім`я.

Свідок ОСОБА_15 судові пояснила, що вона знайома з ОСОБА_4 і ОСОБА_4 з дитинства, проживає по сусідству. Позивач ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 проживає приблизно з 2004-2005 років. Відповідач ОСОБА_4 проживав окремо. Квартира була у занедбаному стані. Позивач ОСОБА_4 після свого вселення замінив вікна, зробив опалення та ремонт. Вів господарство, допомагав матері ОСОБА_5 садити і прибирати город. Відповідач ОСОБА_4 разом з синами ОСОБА_1 і ОСОБА_3 навідували їх, брали продукти та їхали, не допомагали. Їй відомо про наміри ОСОБА_5 залишити по своїй смерті належну їй квартиру позивачеві ОСОБА_4 , про довіреність їй невідомо. Відповідача ОСОБА_1 з родиною такими, що проживали у квартирі, вона не бачила. Місяця за два до смерті ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , самостійно не пересувалася, була лежачою. Про стан її зору та слуху свідок не обізнана. Про вселення відповідача ОСОБА_1 у 2019 року до спірної квартири їй невідомо.

Свідок ОСОБА_21 зазначила, що вона доводиться дочкою позивачеві ОСОБА_4 , який за згодою і з дозволу ОСОБА_5 з 2005 року проживав у належній їй квартирі. У 2008 році у спірній квартирі вона прожила 5 місяців. У червні 2017 року ОСОБА_5 самостійно відвідати нотаріальну контору не могла. Останній раз бачила ОСОБА_5 у серпні 2017 року, про договір дарування остання їй не повідомляла, також не говорила і плани щодо розпорядження належною їй спірною квартирою. Їй відомо, що за життя ОСОБА_5 залишила заповіт, яким належне їй майно квартиру, заповіла позивачеві ОСОБА_4 і відповідачеві ОСОБА_4 . У ОСОБА_5 був поганий слух. До смерті ОСОБА_5 доглядав позивач ОСОБА_4 з дружиною, відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 не допомагали. Щодо конфлікту між ОСОБА_5 і ОСОБА_24 їй невідомо. ОСОБА_5 про невістку ОСОБА_24 , яка постійно проживала у спірній квартирі із жовтня 2017 року, відгукувалася добре. Відповідач ОСОБА_4 по господарству ані позивачеві ОСОБА_4 , ані ОСОБА_5 не допомагав, продукти брав. ОСОБА_5 не бажала звертатися до лікарів за медичною допомогою, тому сімейного лікаря викликали додому. До окуліста і ЛОРа не зверталися, баба була проти. Після одруження відповідач ОСОБА_1 проживав у спірній квартирі та робив ремонт у ванній. Кахлі привіз батько, а за роботу заплатила ОСОБА_5 суму, еквіваленту 100 доларам США.

Свідок ОСОБА_16 судові пояснив, що він доводиться тестем позивачеві ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_4 його брат, відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_3 племінники. Знайомий з позивачем ОСОБА_4 з 2011 року. Відомо, що останній проживає у спірній квартирі з 2005 року. Будинок утримував позивач ОСОБА_4 . Рази два-три на місяць їздив до ОСОБА_5 . Про довіреність та договір дарування йому нічого не відомо, про нотаріальну контору також. ОСОБА_24 періодично проживала у спірній квартирі, із жовтня 2017 року проживала постійно. Влітку 2017 року ОСОБА_5 вже мала проблеми зі слухом і зором. Єдиною госпіталізацією ОСОБА_5 була операція з видалення грижі. У 2017 році вона в лікарні не лежала, до лікарів не бажала звертатися. Про намір відповідача ОСОБА_1 вселитися до спірної квартири йому відомо, позивач ОСОБА_4 не бажав аби він там проживав.

Свідок ОСОБА_22 суду повідомила, що вона є племінницею померлої ОСОБА_5 , сторони ОСОБА_4 і ОСОБА_4 її двоюрідні брати, ОСОБА_3 і ОСОБА_1 двоюрідні племінники. Має нормальні відносини зі сторонами. З 2005-2006 року позивач ОСОБА_4 проживав у ОСОБА_5 , до цього він проживав у м. Вільногірську з дружиною і дітьми. Спочатку у ОСОБА_4 і ОСОБА_5 стосунки були нормальні, потім вони зіпсувалися через його дружину ОСОБА_24 . Було два заповіти: перший складено на користь позивача ОСОБА_4 , другий на позивача ОСОБА_4 і відповідача ОСОБА_4 . Перший заповіт було змінено через конфлікт позивача ОСОБА_4 із старшою дочкою ОСОБА_25 . ОСОБА_5 говорила їй про свої наміри змінити заповіт на відповідача ОСОБА_4 , але так, що б його не оспорювали, тому вирішила подарувати йому належну їй квартиру. ОСОБА_5 мала ясну свідомість і пам`ять, розуміла значення своїх вчинків. До смерті все робила сама. Спілкувалися телефоном або навідувала тітку у будні дні, сама ОСОБА_5 до неї не приїздила. Після укладення договору дарування ОСОБА_5 їй зателефонувала і повідомила, що її «душа заспокоїлась». Тітка ОСОБА_5 не хворіла, із захворювань мала лише грижу. У жовтні 2017 року самостійно ходила, слух і зір мала нормальні. Була лежачою днів за три-п`ять до смерті. Відповідач ОСОБА_1 після одруження проживав у тітки, потім виїхав, оскільки вони розлучилися.

Допитана у судовому засідання свідок ОСОБА_19 судові пояснила, що вона 15 років товаришує з обома братами: позивачем ОСОБА_4 і відповідачем ОСОБА_4 . У спірній квартирі завжди проживала мати сторін ОСОБА_5 . Приблизно з 2003 року позивач ОСОБА_4 проживав з нею, займався будинком: здійснив ремонт, замінив вікна, провів опалення. До осені 2017 року ОСОБА_5 мала нормальний стан здоров`я, почувалася добре, лише незадовго до смерті була лежачою, її доглядав позивач ОСОБА_4 з дружиною ОСОБА_26 . Після смерті матері позивач ОСОБА_4 продовжив вести господарство. Для свого віку ОСОБА_5 мала добру пам`ять і психічний стан, мала досить вольовий характер, чи можливо було на не ї впливати і примушувати щось зробити, їй невідомо. Про свої наміри щодо розпорядження належною їй власністю померла ОСОБА_5 їй не повідомляла. З обома синами у померлої були нормальні стосунки, відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_3 бачила рідко. Зі слів їй відомо, що відповідач ОСОБА_1 проживав у спірній квартирі, але недовго. Про те, що власником спірної квартири став відповідач ОСОБА_4 їй повідомив позивач ОСОБА_4 , у серпні 2018 року.

Також по справі було проведено судову почеркознавчу експертизу. Відповідно до висновку експерта № 7136 від 31 жовтня 2022 року підпис від імені ОСОБА_5 у довіреності від 07 червня 2017 року, укладеній від імені ОСОБА_5 , посвідченій приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. і зареєстрованій у реєстрі за № 1588, виконаний ОСОБА_5 під впливом природних збиваючих факторів, як відносно постійних (серед яких могли бути: вікові зміни, хворобливий стан, вплив лікарських засобів, тощо), так і тимчасових (серед яких могли бути незручна поза, незвичне тримання пишучого приладу, тощо). Ознаки, які б свідчили про виконання цього підпису під впливом штучних збиваючих факторів, відсутні. Інші питання експертом не вирішувалися.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення суд приходить до висновку, що вони задоволенню не підлягають за наступних підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначила, що правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Ч. 1 ст. 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Відповідно до ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

В ході судового розгляду судом встановлено, що власником спірної квартири АДРЕСА_1 була ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідач ОСОБА_4 вселився за згодою власника, право власності якого на час виникнення правовідносин було зареєстровано у встановленому законом порядку, та його місце проживання було зареєстровано з дозволу і за згодою власника ОСОБА_5 .

З матеріалів справи вбачається, що під час укладення договору дарування квартири у ньому було зареєстровано відповідача ОСОБА_4 , який має охоронюване законом право на мирне володіння майном, надане попереднім власником будинку, проживав протягом тривалого часу з ОСОБА_5 однією сім`єю, вів з нею спільне господарство, облаштовував спірну квартиру, ніс витрати по її утриманню і ремонту.

Вирішуючи спір, суд зважає на ту обставину, що приймаючи в дар спірну квартиру ОСОБА_1 був обізнаний щодо проживання та реєстрації ОСОБА_4 у ньому і міг передбачити характер та вагу обтяження майбутньої нерухомості, проте погодився набути право власності на вказане нерухоме майно з такими обтяженнями.

Приймаючи до уваги, що іншого житла на праві власності чи користування відповідач ОСОБА_4 не має, тривалий час прожив та опікувався спірною квартирою нарівні з її власником, а позбавлення його права користування спірним житлом буде мати наслідком його виселення та призведе до того, що він стане безхатченком, суд приходить до висновку про те, що за таких обставин право відповідача ОСОБА_4 також підлягає захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача ОСОБА_1 та не покладати надмірний тягар на відповідача ОСОБА_4 .

Крім цього, суд зауважує, що з відкритих джерел відомо, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2021 року, визнано незаконним і скасовано рішення відділу реєстрації та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про зняття відповідача ОСОБА_4 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 , прийняте на підставі заяви ОСОБА_1 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/98329016). Таким чином, право відповідача на користування спірним житловим приміщенням не скасовано.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що виселення відповідача ОСОБА_4 зі спірного житлового приміщення без надання іншого житла, буде суперечити принципам пропорційності та дотримання балансу інтересів сторін, на важливості врахування принципів, на яких наголошує ЄСПЛ та Верховний Суд, тому ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення слід відмовити.

Щодо позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсною довіреності та договорів дарування і визнання права власності в порядку спадкування за заповітом суд приходить до такого висновку за наступних підстав.

Цивільний кодекс України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частин першої-третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до положень ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, згідно зі ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості

Так, стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 ЦК України).

Як на підставу позовних вимог про визнання довіреності недійсною ОСОБА_4 посилався, що ОСОБА_5 не мала вільного волевиявлення на вчинення правочину видачу довіреності на розпорядження належною їй квартирою на укладення договору дарування на користь відповідача ОСОБА_4 .

У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) Верховний Суд вказав, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВС «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, позивачеві у сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема:

1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини;

2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин;

3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки;

4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.

З матеріалів справи судом встановлено, що підпис на довіреності від 07 червня 2017 року виконано особисто ОСОБА_5 , свідками у судовому засіданні було зазначено, що померла ОСОБА_5 перебувала у тому стані, коли добре розуміла значення своїх дій і керувала ними, самостійно ухвалювала рішення та на її думку неможливо було впливати, оскільки мала вольовий характер. Підстав стверджувати, що її волевиявлення щодо видачі довіреності від 07 червня 2017 року та укладення оспорюваного договору дарування квартири від 19 червня 2017 року між нею, від її імені діяв ОСОБА_3 на підставі вказаної довіреності від 07 червня 2017 року, і відповідачем ОСОБА_4 не було вільним, судом у ході судового розгляду встановлено не було.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсною довіреності від 07 червня 2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. і зареєстрованої в реєстрі за № 1588, якою ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_3 розпорядитися належною їй квартирою АДРЕСА_1 , не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду, тому у їх задоволенні слід відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири від 19 червня 2017 року, укладеного між ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_5 , і ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. і зареєстрованого за реєстровим № 1715, та визнання недійсним договору дарування квартири від 15 серпня 2019 року, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. і зареєстрованого за реєстровим № 1468, а також визнання за ОСОБА_4 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері, ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є похідними від позовних вимог про визнання довіреності від 07 червня 2017 року недійсною, у задоволенні яких відмовлено, тому вони задоволенню також не підлягають.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Оскільки ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог відмовлено, судовий збір, сплачений ним у розмірі 768 грн. 40 коп. (т. 1 а.с. 1), слід віднести за його рахунок.

Оскільки ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені ним судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого ним у загальному розмірі 5 065 грн. 55 коп. (т. 1 а.с. 41, 111, 116, 153), а також витрати зі сплати судової почеркознавчої експертизи, слід віднести за його рахунок.

На підставі викладеного, керуючись ст. 6, ч. 3 ст. 215, ч. 1 ст. 216, ч. 1 ст. 229, ч. 1 ст. 230, ст. 233, ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 383, ст. ст. 387, ст. ст. 401, 406, ст.ст. 626, 627, 655 ЦК України, ч. 1 ст. 141, ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ) у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 ) про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення відмовити.

ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 ) у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ), треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Юлія Володимирівна (місцезнаходження за адресою: 49101, м. Дніпро, пр. Олександра Поля, буд. 44, прим. 3) та приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гуніна Ірина Олександрівна (місцезнаходження за адресою: 49128, м. Дніпро, ж/м Червоний Камінь, буд. 13-а) про визнання недійсною довіреності та договорів дарування і визнання права власності в порядку спадкування за заповітом відмовити.

Судові витрати, понесені ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 ), віднести за його рахунок.

Судові витрати, понесені ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 ), віднести за його рахунок.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: