УХВАЛА

про зупинення провадження у справі

14.11.2022

м. Одеса

Справа № 522/19255/21

Провадження № 2/522/8624/21

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючої судді - Ярема Х.С.

при секретарі судового засідання Кніш Д.А.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянув у судовому засіданні з власної ініціативи питання про зупинення провадження у справі.

ВСТАНОВИВ:

05.10.2021 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради.

Позивач просить суд стягнути з ОСОБА_4 аліменти на утримання сина в розмірі 1 100 грн. та визначити місце проживання сина з матір`ю.

В судовому засідання суд з власної ініціативи поставив питання про зупинення провадження у справі, з огляду на те, що згідно з Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 2.10.1980 "права піклування" включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини.

Позивач, її представник заперечували проти зупинення провадження у справі, посилаючись на те, що матір дитини звернулась до суду на підставі норм національного законодавства, дитина є громадянином України, а тому підстави для зупинення провадження за Конвенцією 1980 року не підлягають застосуванню.

Представник відповідача наполягав на зупиненні провадження у справі до вирішення спору у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про повернення дитини до місця її постійного проживання, оскільки відповідно до статті 16 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей,після одержання повідомлення про незаконне переміщення дитини відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не буде вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції.

Третя особа просила справу розглядати за відсутністю її представника.

Заслухавши думку обох сторін, проаналізувавши матерали справи, суд дійшов такого висновку.

Верховний Суд неодноразово розглядав спори про визначення місця проживання дитини, де одночасно в провадженні суду тривав спір за звернення другого з батьків про повернення дитини до місця її постійного проживання. Так, зокрема, в постанові від 03.03.2021 у справі №641/8309/19, Суд зробив такий правовий висновок: "Виключно щодо статті 16 Гаазької Конвенції, згідно з якою забороняється вирішувати по суті спір щодо піклування про дитину або визначення її місця проживання, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції".

Згідно п.6 ч. 1 ст.251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Між двома справами, що розглядається, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, тобто факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Так, визначаючи наявність підстав за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, застосовується в тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Отже, підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення в ній має значення для справи, що розглядається, а саме неможливість її розгляду до вирішення іншої справи.

Під неможливістю розгляду справи необхідно розуміти неможливість суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

З огляду на це, враховуючи вимоги ЦПК України, суд вважає, що зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом даного судового розгляду, а отже, зазначені підстави для зупинення провадження у справі відсутні.

Однак, суд враховує, що згідно з ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" - чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства та застосовуються в порядку, передбаченому нормами національного законодавства.

Згідно зі статтею 11 Конвенції про права дитини, прийнятої 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 за №789ХІІ, на держави-учасниці покладено зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. Зазначена стаття кореспондує із правом кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, закріпленим у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 , підписаної від імені України 09.11.1995 та ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР.

Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей була підписана державами - учасницями 25.10.1980, у твердому переконанні в тому, що інтереси дітей - це найважливіші елементи в справі турботи про них, бажаючи надати дітям захист у міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримання і створити процедури для забезпечення їхнього негайного повернення до держави постійного проживання, а також забезпечити захист прав доступу.

Ця Конвенція набула чинності для України з 01.09.2006 та є складовою її правової системи згідно зі статтею 9 Конституції України.

Зазначена Конвенція діє між Україною та США з 01.09. 2007.

В провадженні суду перебуває спір (№ 522/8202/22) за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про повернення дитини ( ОСОБА_6 ) до місця постійного проживання в США.

Зазначений позов був поданий на підставі положень Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, зокрема, статті 3 Конвенції, отже суд має враховувати положення даної Конвенції.

Згідно з п. «а» статті 5 Конвенції 1980 року, для цілей цієї Конвенції "права піклування" включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини.

Згідно статті 16 Конвенції 1980 року, після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не буде вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції або поки заява не подана відповідно до цієї Конвенції протягом розумного періоду часу після одержання повідомлення.

Згідно статті 19 Конвенції 1980 року, ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування.

Тобто, відповідно до статей 16, 19 Конвенції по суті питання про піклування та надання одному або обом батькам опікунських прав належить до юрисдикції компетентних органів тієї держави, на території якого дитина мала постійне місце проживання, допоки не була переміщена.

Отже, стаття 16 Конвенції забороняє вирішувати по суті спір щодо визначення місця проживання дитини, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції.

Таким чином, позовні вимоги про визначення місця проживання дитини не можуть бути розглянуті по суті до моменту вирішення цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про повернення дитини до місця постійного проживання, а тому провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в частині вимог про визначення місця проживання дитини має бути зупинене до набрання законної сили рішенням у справі про повернення дитини до місця постійного проживання.

При цьому, аліментні правовідносини між батьками відносно дитини не є складовими поняття "права піклування", відповідно до ст. 5 Конвенції. Відтак звернення особи щодо незаконного переміщення або утримування дитини відповідно до статті 3 Конвенції не має наслідком заборони для судових органів держави вирішити спір щодо стягнення аліментів на утримання дитини.

Крім того, ч. 2 ст. 252 ЦПК України не допускається зупинення провадження у справі про стягнення аліментів з підстави наявності спору про батьківство (материнство), визначення місця проживання дитини, про участь одного з батьків або родичів у вихованні дитини, спілкуванні з дитиною.

Водночас, якщо в одному провадженні об`єднані кілька взаємопов`язаних самостійних вимог, суд може ухвалити щодо будь-якої вимоги часткове рішення та продовжити провадження в частині невирішених вимог. Якщо за вимогами, об`єднаними в одне провадження, відповідачем є одна особа, ухвалення часткового рішення не допускається у разі обґрунтованих заперечень з боку відповідача (ч. 3 ст. 259 ЦПК України).

Таким чином, відсутні підстави для зупинення провадження у справі щодо вимог про стягнення аліментів до набрання законної сили рішення у справі про повернення дитини до місця постійного проживання.

Керуючись ст. 251 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Зупинити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини до набрання законної сили рішення у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про повернення дитини до місця постійного проживання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги у п`ятнадцяти денний строк з дня отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали складено 16.11.2022.

Суддя Ярема Х.С.