Справа № 127/4539/22
Провадження № 2/127/676/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2022 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Волошина С.В.,

за участі секретаря судового засідання Волхової М.А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . Позов мотивований тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.05.2003 року, виданого державним нотаріусом Третьої вінницької державної нотаріальної контори, та договору дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. 10.06.2016 року. В цій квартирі, крім позивача та інших осіб, зареєстрована відповідач, однак з липня 2020 року по теперішній час вона не проживає за місцем реєстрації, фактично проживає в належній їй квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має, квартирою не цікавиться, перешкод в користуванні квартирою ні власник житла, ні інші особи не чинили. Реєстрація відповідача перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати право володіння, користування та розпорядження його власністю. Тому позивач вважає, що відповідач має бути позбавлена права користування житловим приміщенням, яке належить позивачу, що стало підставою для звернення позивачем до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 05.04.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Відзив на позовну заяву відповідач не подала.

Представник позивача у підготовчому засіданні ОСОБА_1 позов підтримав, просив його задовольнити, судові витрати залишити за позивачем.

Відповідач ОСОБА_2 у підготовчому засіданні позов визнала, про що в судовому засіданні додатково подала відповідну заяву. Додатково повідомила, що в квартирі за місцем реєстрації знаходяться її особисті речі, які вона бажає забрати в найближчий час.

Відповідно до вимог ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийняті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтересів інших осіб (не відповідачів), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Суд, заслухавши відповідача та представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, підстав для постановлення ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовження судового розгляду немає, позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 28.05.2003 року Третьою вінницькою державною нотаріальною конторою за реєстровим №1-971, та договору дарування Ѕ частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. 10.06.2016 року за реєстровим №713 (а.с.11-12).

Згідно довідки №2393, виданої МКП «Управляюча компанія «Житло-Гарант» 13.09.2021 року, за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровані позивач ОСОБА_3 (Власник), відповідач ОСОБА_2 (Дружина) та діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с.10).

Згідно доводів позовної заяви та не заперечується відповідачем шлюб між позивачем та відповідачем розірвано в лютому 2021 року, з осені 2020 року вони спільно не проживають.

Відповідно до актів мешканців будинку АДРЕСА_4 про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні, від 28.02.2021 року, 26.04.2021 року, 30.06.2021 року, 13.09.2021 року, ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 не проживає з липня 2020 року (а.с.13-16).

Зазначену обставину відповідач визнала в судовому засіданні, підтвердила, що проживає у своїй квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном навіть тоді, коли такі порушення не пов`язані із позбавленням володіння.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім`ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч.1 ст.156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім`ї, укладеного при вселенні останнього.

Разом з тим, положенням ч.2 ст.405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім`ї власника права на користування житлом власника, а саме відсутність члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом.

Враховуючи викладене суд знаходить обґрунтованою вимогу позивача про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловою площею в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Право власності позивача, згідно ст.ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України, захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Право позивача суд вважає порушеним та таким, що підлягає судовому захисту.

Крім того, судом не встановлено чинення позивачем перешкод відповідачу в користуванні житловим будинком, в якому він зареєстрований, а також, те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації її постійного проживання тривалий час без поважних причин.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що зважаючи на положення ст.321 ЦК України, та визнання відповідачем позову, яке не суперечить чинному законодавству, а також те, що таке визнання не порушує права, свободи чи інтересів інших осіб, позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Питання розподілу судових витрат суд не вирішує, оскільки представник позивача просив судові витрати залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 316-319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 150,158 ЖК УРСР, ст.ст. 12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_3 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 28.04.2022 року.

Суддя: