Постанова

Іменем України

14 квітня 2022 року

місто Київ

справа № 295/8928/19

провадження № 61-7720св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне підприємство «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради на постанову Житомирського апеляційного суду від 30 березня 2021 року, ухвалену колегією суддів: Павицькою Т. М., Трояновською Г. С., Миніч Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у червні 2019 року звернувся до суду із позовом до Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради (далі - КП «Житомиртеплокомуненерго») про визнання незаконним та скасування наказу від 17 травня 2019 року № 64-К/тр «Про звільнення за прогул»; поновлення на роботі; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000, 00 грн.

Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 17 травня 2019 року наказом

№ 64-К/тр його звільнено з посади водія автотранспортних засобів АС на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, за прогули без поважних причин. Про факт звільнення він дізнався 20 травня 2019 року в приміщенні бухгалтерії. Того ж дня він ознайомлений з наказом про звільнення, про що внесено запис до його трудової книжки. На думку роботодавця, прогули мали місце 18 та 19 квітня 2019 року. Зазначив, що 18 квітня 2019 року він написав заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати з 18 квітня 2019 року до 19 квітня 2019 року. Підставою звернення з відповідною заявою стали виняткові сімейні обставини. Заяву про відпустку на підприємство віднесла його дружина безпосередньо довідділукадріввідповідача, але начальник відділу кадрів відмовилася прийняти заяву у зв`язку з тим, що на ній не було підпису погодження безпосереднього керівника позивача про те, що у нього немає заперечень з цього приводу. Позивач телефоном повідомив про зазначені обставини свого безпосереднього керівника - начальника автотранспортної служби ОСОБА_2 , який відповів, що він перебуває на лікарняному, але не заперечував проти надання йому відпустки таповідомив, що погодити його заяву зможе інженер ОСОБА_3 , який на той момент виконував обов`язки начальника. Позивач, зателефонувавши ОСОБА_4 , який також не заперечував проти надання йому відпустки, сказав дружині, щоб вона залишила заяву на охороні адміністративного приміщення, а коли він буде в адміністрації підприємства, то завізує заяву, що й було зроблено.

19 квітня 2019 року ОСОБА_1 телефоном повідомлено про те, що начальник відділу кадрів відмовилася прийняти заяву, 22 квітня 2019 року за фактом відсутності на роботі у працівника відібрано пояснення. У подальшому, 02 травня 2019 року, проведено засідання профкому за відсутності позивача, де обговорювалося питання про надання дозволу на його звільнення. Зазначеної згоди профкомом не булонадано.

У зв`язку з наведеним вважав, що звільнення відбулося з грубим порушенням положень чинного законодавства України.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відзив на позов не надходив.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням від 12 січня 2021 року Богунський районний суд м. Житомира у задоволенні позову відмовив.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зробив висновок, що позивач не довів наявності поважних причин його відсутності на роботі 18 та 19 квітня 2019 року. Ненадання профспілковим комітетом КП «Житомиртеплокомуненерго» згоди на звільнення позивача за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України згідно з протоколом засідання від 02 травня 2019 року, за висновками суду першої інстанції, не може бути безумовною підставою визнання незаконним наказу про звільнення позивача із займаної посади та його поновлення на роботі, зважаючи на те, що в тексті рішення профспілкового комітету немає обґрунтування відмови в наданні згоди на звільнення позивача із займаної посади.

Постановою від 30 березня 2021 року Житомирський апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції, ухвалив нове рішення, яким задовольнив позов частково.

Суд визнав незаконним наказ від 17 травня 2019 року № 64-К/тр про звільнення ОСОБА_1 з посади водія автотранспортних засобів за прогули без поважних причин відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України; поновив ОСОБА_1 на посаді водія автотранспортних засобів КП «Житомиртеплокомуненерго» з 17 травня 2019 року; стягнув з КП «Житомиртеплокомуненерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 110 116, 94 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000, 00 грн. Суд здійснив розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд зазначив, що та обставина, що відповідач не видав наказ про надання ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати, за умови, що позивач подав таку заяву, не свідчить, що ОСОБА_1 не був на роботі 18 та 19 квітня 2019 року без поважних причин, а тому висновок суду першої інстанції про відсутність ОСОБА_1 на роботі 18 та 19 квітня 2019 року без поважних причин є безпідставним.

Апеляційний суд врахував, що відповідач не довів, що відсутність позивача в ці дні на роботі зумовила настання будь-яких тяжких чи несприятливих наслідків, які б дали привід для застосування до нього найбільш суворого дисциплінарного стягнення - звільнення.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 був звільнений без законної підстави, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що він підлягає поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Визначаючи розмір відшкодування заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди, суд ураховував встановлені обставини та, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважав обґрунтованим розміром такого відшкодування 10 000, 00 грн.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

КП «Житомиртеплокомуненерго» 29 квітня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 30 березня 2021 року, залишити в силі рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 січня 2021 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Заявник, наполягаючи на тому, що оскаржуване судове рішення суд апеляційної інстанції ухвалив з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, визначив як підстави касаційного оскарження цього судового рішення те, що:

- суд апеляційної інстанції ухвалив рішення без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених:

у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 489/1609/17 (провадження № 61-37729св18) та від 27 серпня 2020 року у справі № 161/14225/19 (провадження № 61-8917св20), відповідно до яких визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі;

у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 1740/2481/18 (провадження № К/9901/16548/19) та від 09 липня 2020 року у справі № 803/1883/17 (провадження № К/9901/53376/18), відповідно до яких самий лише факт поданя заяви роботодавцю про надання відпустки не є підставою для того, щоб працівник перебував у такій відпустці, оскільки таке право особи повинно бути належно підтверджено (наказом або розпорядженням);

- суд апеляційної інстанції встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, а саме відповідно до виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого позивач звертався 18 квітня 2019 року за медичною допомогою, проте у зазначеній виписці не зазначена дата звернення позивача, оскільки ця дата є днем видачі такої виписки;

- відповідно до матеріалів справи відповідь профспілки про результати засідання профспілкового комітету до підприємства не направлялася, що свідчить про згоду на звільнення. Витяг, поданий до суду, є невідомою копією, яка не посвідчена профспілкою та позивачем, що свідчить про недопустимість доказу, оригінал витягу чи завірена копія до суду не направлялися та не надавалися для огляду в судовому засіданні;

- суд апеляційної інстанції із власної ініціативи долучив до матеріалів справи письмові докази, про долучення яких позивач не клопотав, та не надавав їх до суду першої інстанції, апеляційний суд вийшов до нарадчої кімнати, після чого поновив розгляд справи із вимогою до позивача надати для огляду свідоцтво про його народження.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_1 у поданому відзиві просить касаційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін, оскільки вимоги та доводи скарги не ґрунтуються на чинному законодавстві.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2021 року відкрито касаційне провадження.

За правилами частин першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені

пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 з 27 травня 1999 року до 30 вересня 2009 року, а також з 01 жовтня 2009 року працював у КП «Житомиртеплокомуненерго» на посадах водія, 01 липня 2016 року його переведено в автомобільну службу водієм І класу автомобіля марки «RENAULT».

18 квітня 2019 року ОСОБА_1 власноручно написав заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати на 18 та 19 квітня 2019 року. Заяву завізовав начальник підрозділу ОСОБА_3 про відсутність заперечень з цього приводу. На заяві відсутня резолюція керівника підприємства про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Начальник відділу кадрів ОСОБА_5 18 квітня 2019 року склала службову записку про те, що цього дня приблизно о 09:00 год. до відділу прийшла ОСОБА_6 і принесла заяву свого чоловіка ОСОБА_1 про надання йому відпустки без збереження заробітної плати на 18 та 19 квітня 2019 року, але оскільки заява не була підписана керівником підрозділу, вона відмовила в її прийнятті. У службовій записці також зазначено, що заява надана до відділу кадрів того ж дня о 14 :45 год. інженером ОСОБА_3 , який її завізував.

Відповідно до табеля обліку використання робочого часу за квітень 2019 року ОСОБА_2 перебував на лікарняному з 10 до 19 квітня 2019 року, у зв`язку з чим його обов`язки виконував механік ОСОБА_3 , який і погодив заяву ОСОБА_1 про надання відпустки без збереження заробітної плати.

22 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із службовою запискою на неправомірні дії начальника відділу кадрів щодо неприйняття його заяви від 18 квітня 2019 року про надання йому відпустки без збереження заробітної плати з 18 до 19 квітня 2019 року включно у зв`язку із сімейними обставинами.

Відповідно до витягу із протоколу засідання профспілкового комітету КП «Житомиртеплокомуненерго» від 02 травня 2019 року згоду на звільнення ОСОБА_1 за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогул не надано.

Наказом в. о. директора КП «Житомиртеплокомуненерго» від 17 травня 2019 року № 64-К/тр ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за прогули без поважних причин за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Підставою видання наказу є наказ від 17 травня 2019 року № 1-д «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_1 за статтею 43 КЗпП України». З наказом позивач був ознайомлений 20 травня 2019 року, проте поставити власноручний підпис про ознайомлення відмовився, оскільки вважав звільнення незаконним.

Свідок ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді першої інстанції пояснив, що він працює на посаді начальника автослужби КП «Житомиртеплокомуненерго». 18 квітня 2019 року він перебував на лікарняному та йому зателефонував ОСОБА_1 , повідомивши про те, що він хоче отримати відпустку без збереження заробітної плати, оскільки захворів його батько, проти відпустки ОСОБА_2 не заперечував та повідомив, що його обов`язки виконує диспетчер автослужби ОСОБА_3 і порадив погодити з ним заяву на відпустку.

Свідок ОСОБА_3 в суді першої інстанції пояснив, що він працює на посаді водія КП «Житомиртеплокомуненерго». У 2019 році він працював на посаді диспетчера та механіка і пам`ятає, як позивач зателефонував йому о 08:00 год. ранку, повідомивши, що його батько захворів та він їде в село до батька, через що його дружина принесе на роботу заяву про відпустку без збереження заробітної плати та залишить заяву. Він відповів, що підпише заяву о 15:00 год., коли буде в управлінні. Після приїзду у зазначений час підписав заяву та заніс її у відділ кадрів. Оскільки у позивача захворів батько, тому він погодив його заяву, але питання щодо надання відпустки вирішується керівником підприємства.

Свідок начальник відділу кадрів КП «Житомиртеплокомуненерго» Зіневич С. О. в суді першої інстанції пояснила, що 18 квітня 2019 року із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін звернулася дружина позивача та на момент подачі заяви жодних медичних документів щодо хвороби родичів позивача не було, а також заява не була завізована керівником підрозділу. Заява була написана не на бланку, які розміщені на сайті підприємства та є у вільному доступі, із зазначенням причин такої відпустки. Подана заява не була належно оформлена, тому вона її не прийняла. З початку робочого дня позивач був відсутній на роботі та про причини його відсутності ніхто не знав. Про свою відсутність позивач не повідомив ані її, ані технічного директора, водієм якого на той час був позивач, ані директора підприємства. Приблизно о 15 :00 год. ОСОБА_3 приніс завізовану ним заяву від імені позивача про надання відпустки без збереження заробітної плати, проте він не мав права її підписувати та заява була без візування технічного директора.

Апеляційний суд встановив, що відповідно до виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого 18 квітня 2019 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звертався за медичною допомогою до КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Житомирської міської ради.

Свідоцтвом про народження підтверджено, що батьком позивача є ОСОБА_7 . На час звернення за медичною допомогою ОСОБА_7 виповнився 81 рік.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

У статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Одними з основних серед соціальних прав та свобод людини є право на працю, право на відпочинок, а також право на відпустки.

Відповідно до положень статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Згідно із частиною першою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказав, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у межах трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11, § 165).

З урахуванням положень частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної практики Європейського суду з прав людини слід зробити висновок, що обмеження наданих особі соціальних гарантій у сфері трудової діяльності та, як наслідок, звільнення без дотримання вимог закону, охоплюється поняттям «приватне життя», захист якого гарантується державою згідно з відповідними конвенційними зобов`язаннями.

Право на відпочинок усім працівникам гарантовано статтею 45 Конституції України, КЗпП України, Законом України «Про відпустки» та іншими нормативно-правовими актами України.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується, зокрема, гарантованим наданням працівнику відпустки визначеної тривалості зі збереженням на її період місця роботи (посади) та заробітної плати, якщо таке передбачене законодавством.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 , звернувшись до суду з позовом, не погодився зі звільненням його відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, обґрунтовуючи свої запереченням тим, що був відсутній на роботі з поважних причин, а також тим, що склав заяву на відпустку без збереження заробітної плати з 18 до 19 квітня 2019 року.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У постановах від 08 травня 2019 року у справі № 489/1609/17 (провадження № 61-37729св18) та від 27 серпня 2020 року у справі № 161/14225/19 (провадження № 61-8917св20) Верховний Суд зазначив, що визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Верховний Суд наголосив на тому, що під час розгляду справ за позовами про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цим положенням закону прогулом є відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і протягом більш ніж трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (зокрема, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не передбачено, тому в кожному випадку оцінка поважності причини відсутності працівника на роботі дається, виходячи з конкретних обставин.

Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я.

Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.

В оцінці доводів касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанцій дійшов помилкових висновків про поважність причин відсутності ОСОБА_1 на роботі протягом 18 та 19 квітня 2019 року, Верховний Суд врахував, що, дослідивши зібрані у справі докази, показання свідків, які узгоджуються між собою та відповідають письмовим матеріалам справи, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що ОСОБА_1 довів належними та допустимими доказами поважність причин своєї відсутності на роботі 18 та 19 квітня 2019 року (хвороба батька, подання складеної працівником заяви про відпустку), а відповідач не довів, що відсутність позивача в ці робочі дні на роботі призвела до виникнення будь-яких тяжких чи несприятливих наслідків, які б дали привід для застосування до нього найбільш суворого дисциплінарного стягнення у виді звільнення.

За таких обставин доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до вимоги здійснити переоцінку зібраних у справі доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, встановлених статтею 400 ЦПК України. Висновки суду апеляційної інстанції в цій частині ґрунтуються на досліджених доказах, а не на припущеннях.

Також не підлягають врахуванню доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 07 листопада 2019 року у справі № 1740/2481/18 (провадження № К/9901/16548/19) та від 09 липня 2020 року у справі № 803/1883/17 (провадження № К/9901/53376/18), відповідно до яких самий лише факт подачі заяви роботодавцю про надання відпустки не є підставою для того, щоб працівник перебував у такій відпустці, оскільки таке право особи повинно бути належно підтверджено (наказом або розпорядженням), оскільки від таких висновків відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2021 року у справі № 487/8206/18 (провадження № 14-164цс20).

Заявник не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву, не спростував доводів позивача про те, що він погодив заяву про надання відпустки з керівником роботодавця, а тому такі доводи касаційної скарги Верховний Суд визнає безпідставними. Неподання стороною належних і допустимих доказів на підтвердження своєї позиції у справі, неспростування позиції позивача є підставою для вмотивованого висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог, адже саме зазначені відповідачем обставини, а не доводи позивача, ґрунтуються на припущеннях. Відповідач мав довести належними та допустимими доказами, що звільнення працівника відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 ЦПК України він здійснив із дотриманням вимог трудового законодавства, чого зроблено не було.

У постанові від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц (провадження № 61-787св17) Верховний Суд зазначив, що з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Доводи касаційної скарги про недопустимість такого доказу, як копія витягу із протоколу засідання профспілкового комітету відхилені Верховним Судом.

Відповідно до частини шостої статті 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Натомість відповідач не клопотав перед судом про огляд оригіналу такого доказу, що свідчить про погодження його достовірності.

При цьому, подання до суду незавіреної копії письмового доказу не свідчить про його недопустимість.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Заявник не довів порушення порядку одержання цього доказу.

Так само з наведених підстав не підлягають врахуванню доводи про недопустимість такого доказу, як виписка з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого.

Посилання заявника у касаційній скарзі на порушення судом апеляційної інстанції порядку долучення до матеріалів справи доказів також відхилені Верховним Судом, оскільки долучення копії свідоцтва про народження відбулось не з ініціативи суду апеляційної інстанції, як зазначає заявник, а за клопотанням позивача, про що свідчить зміст протоколу судового засідання від 10 березня 2021 року (а. с. 215).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Зважаючи на наведене, Верховний Суд встановив, що доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а тому касаційна скарга КП «Житомиртеплокомуненерго» підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду залишенню без змін.

Доводи касаційної скарги в цілому стосуються зміни оцінки доказів, досліджених під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 30 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак