Справа № 462/5781/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/811/2038/18 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , її представника - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 листопада 2017 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Приватний нотаріус Львівського міського територіального округу Шахрай Світлана Омелянівна, Друга Львівська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним заповіту ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 від 02.02.2012 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шахрай С.О.

Позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько, ОСОБА_5 . У встановленому законом порядку позивач подала до Другої Львівської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, де їй було повідомлено, що 02.02.2012 року ОСОБА_5 склав заповіт на користь ОСОБА_1 ОСОБА_3 зазначала, що батько ще задовго до смерті хворів на психічне захворювання і з цього приводу тривалий час лікувався та перебував на обліку в психіатричному диспансері, що, за переконанням позивачки, свідчить про те, що ОСОБА_5 в момент складання спірного заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними. Наведене, згідно з ч. 1 ст. 225 та ч. 2 ст. 1257 ЦК України є підставою для визнання заповіту недійсним.

Оскаржуваним рішенням позовну заяву ОСОБА_3 задоволено, визнано недійсним заповіт ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 від 02.02.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шахрай С.О.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Рішення судув апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що висновок судово - психіатричного експерта № 445 від 01.08.2016 року містить очевидні суперечності з матеріалами справи, а в поясненнях експертів наявні істотні розбіжності як з матеріалами справи, так і між ними, тобто, сам висновок суду про неможливість ОСОБА_5 в момент вчинення оспорюваного заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними суперечить фактичним обставинам справи. Так, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначив, що висновок експертизи узгоджується з іншими доказами у справі, зокрема, відомостями з історії хвороби із медичної картки ОСОБА_5 , згідно яких померлий неодноразово звертався за допомогою до лікарів невропатолога, нейрохірурга, психіатра, скаржився на головні болі та проходив відповідне лікування, показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які пояснили, що поведінка ОСОБА_5 приблизно з 2000 року була неадекватною, він був агресивним, подекуди не впізнавав людей, був розсіяним. Однак, такий висновок суду першої інстанції, як і висновок експерта, суперечить чисельним доказам, що містяться в матеріалах справи. Насамперед, вже зазначені покази свідків суперечать висновку експерта, в якому встановлено, що органічний маячний розлад, який і спричинив неможливість ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, виник лише у 2008 році, а ніяк не у 2000. Як зазначалося вище, проблеми зі здоров`ям ОСОБА_5 були наслідком травми голови, яка мала місце у 2002 році, однак той діагноз, який йому був встановлений (арахноїдит) є хворобою неврологічного, а не психіатричного характеру. Також такий висновок суду суперечить матеріалам справи в тій частині, що останні обстеження ОСОБА_5 лікарем (19.11.2007 року та 24.03.2008 року) показали, що стан його здоров`я нормальний, скарг не висловлено. Апелянт також зазначає, що підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який грунтується на припущеннях, а лише чіткий та обгрунтований висновок про абсолютну неспроможність особи в момент складення ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними. Матеріалами справи чітко доведено, що ОСОБА_5 до моменту смерті був абсолютно адекватною людиною, працював на роботі, часто їздив за кордон, мав співпрацю з польською фірмою, вчиняв багато правочинів, в тому числі таких, які були нотаріально посвідченими та в цілому повністю усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. Під час допиту в судовому засіданні експерти, якими був виготовлений висновок судово-психіатричного експерта № 445 від 01.08.2016 року, самі зазначили про відсутність об`єктивної медичної документації з 2008 року та можливість покращення стану ОСОБА_5 . Наведене свідчить про те, що висновок судово - психіатричного експерта № 445 від 01.08.2016 року не може вважатися чітким та обгрунтованим доказом абсолютної неспроможності особи в момент складення ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому суд безпідставно застосував до спірних правовідносин ч. 1 ст. 225 ЦК України. Апелянт покликається на те, що судом першої інстанції безпідставно було відхилено клопотання представника відповідачки про долучення до матеріалів справи доказів на 119 аркушах, які свідчили про психічний стан ОСОБА_5 , що призвело до їх неврахування при проведенні судово-психіатричної експертизи. Також, апелянт наголошує на тому, що судом не було враховано подані 30.10.2017 року представником відповідача письмові докази на 41 аркуші, хоча вони були отримані відповідачем листом від знайомих померлого ОСОБА_5 із Автономної Республіки Крим лише 14.09.2017 року, а тому повинні бути прийняті та враховані судом при ухваленні рішення. Також, на думку апелянта, Залізничним районним судом м. Львова було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача від 30.10.2017 року про призначення повторної судової психіатричної експертизи. На думку апелянта судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме, ст. 225 ЦК України та визнано недійсним заповіт за відсутності підстав для цього. З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

12.02.2018 року позивачкою подано відзив на апеляційну скаргу, яким заперечуються її доводи. ОСОБА_3 вказує, що не заслуговують на увагу твердження представника відповідачки про неправомірність відхилення судом першої інстанції поданих ним 22.09.2015 року документів на 119 аркушах, в тому числі пояснень ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та інших, оскільки вказані особи не можуть вважатися свідками в розумінні ст. 50 ЦПК України. Також у відзиві позивачка обгрунтовує недопустимість інших документів, зокрема, характеристики ТзОВ «ОПТ-Маркет-Крим» та інших. Також у відзиві обгрунтовується безпідставність тверджень апелянта про невідповідність висновків суду обставинам справи та про суперечність висновку судово-психіатричної експертизи №455 від 01.08.2016 року матеріалам справи. ОСОБА_3 вказує на покази свідків, допитаних у суді першої інстанції та медичну документацію ОСОБА_5 . Також позивачка наголошує, що експерти у судовому засіданні підтвердили свій висновок та надали відповіді на усі питання сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 на час складання заповіту за своїм психічним станом не міг правильно сприймати обставини та наслідки вчиненого ним заповіту та не міг усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними, що відповідно до ст. 225 ЦК України є підставою для визнання заповіту недійсним.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 , який є батьком позивачки, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (т.1, а. с. 6), помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 64 роки, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Гагарінського районного управління юстиції у м. Севастополі серії НОМЕР_2 (т. 1 а. с. 5).

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на випадок своєї смерті склав оспорюваний заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шахрай С.О., згідно якого все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, все те майно, що належатиме йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 50).

Як вбачається з копії матеріалів спадкової справи № 122/2014, після смерті ОСОБА_5 залишилось спадкове майно: квартира АДРЕСА_1 ; 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 ; 1/9 частина житлового будинку АДРЕСА_3 , грошові вклади з відповідними відсотками, що знаходяться в Приватбанку міста Львова.

Як на підставу для визнання оспорюваного заповіту недійсним, ОСОБА_3 покликалася на ст.225 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У матеріалах справи міститься висновок судово-психіатричного експерта № 445 від 01.08.2016 року, згідно з яким на момент укладення заповіту, 02.02.12 року, ОСОБА_5 страждав стійким хронічним психічним захворюванням у формі органічного маячного розладу, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Враховуючи даний висновок та інші докази у справі, зокрема, відомості з історії хвороби із медичної картки ОСОБА_5 , згідно яких померлий неодноразово звертався за допомогою до лікарів невропатолога, нейрохірурга, психіатра, скаржився на головні болі та проходив відповідне лікування, показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які пояснили, що поведінка ОСОБА_5 приблизно з 2000 року була неадекватною, він був агресивним, подекуди не впізнавав людей, був розсіяним, суд першої інстанції визнав оспорюваний заповіт недійсним.

Обгрунтовуючи висновок про неможливість ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, експерти виходили з медичної документації, яка міститься в матеріалах справи, з якої вбачається, що у ОСОБА_5 було діагностовано арахноїдит, який є запаленням павутинної оболонки головного (церебральний арахноїдит) або спинного (спінальний арахноїдит) мозку. Ознаки церебрального арахноїдиту локальний та дифузний головний біль, нудота, судомні припадки, паралічі, порушення чутливості, мови, знижується гострота зору (ураження основи мозку). Останні обстеження ОСОБА_5 лікарем (19.11.2007 року та 24.03.2008 року) показали, що його стан нормальний, скарг не висловлено. Експертами у висновку зазначено, що об`єктивних медичних даних щодо подальшого перебігу та лікування виявлених психічних розладів у ОСОБА_5 в наданій медичній документації у період з 2008 року немає, в той же час експерти дійшли висновку про те, що хворобливий стан ОСОБА_5 маніфестував у хронічний маячний розлад особистості і на момент складання заповіту 02.02.2012 року у зв`язку з таким психічним захворюванням не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

На думку колегії суддів, такий висновок експертів ними не було обґрунтовано, оскільки у висновку не зазначено, з яких міркувань експерти дійшли саме до такого висновку, зважаючи на те, що в медичній документації, наданій експертам для дослідження, відсутня інформація про проходження обстеження чи його лікування у психіатричному закладі після 2008 року.

Крім цього, у висновку судово-психіатричної експертизи експертами не було проаналізовано можливості коливання тимчасових періодів покращення та погіршення психічного стану ОСОБА_5 , можливості входження його у стан ремісії та її вплив на можливість ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

У висновку судово-психіатричної експертизи не надано оцінки можливостей ОСОБА_5 у стані, коли він на момент складання заповіту 02.02.2012 року страждав стійким хронічним психічним захворюванням у формі органічного маячного розладу, у зв`язку з чим не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тому, що до смерті ОСОБА_5 працював, за місцем праці характеризувався позитивно, жодних зауважень чи застережень щодо його психічного стану та поведінки в роботодавця не виникало, тому що ОСОБА_5 вів активний суспільний спосіб життя, проводив заняття у секціях з боксу, брав участь у судових засіданнях та у проведенні виконавчих дій.

У висновку судово-психіатричної експертизи також не надано оцінки тим обставинам, що ОСОБА_5 у стані, коли він на момент складання заповіту 02.02.2012 року страждав стійким хронічним психічним захворюванням у формі органічного маячного розладу, у зв`язку з чим не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, неодноразово видавалися нотаріально посвідчені доручення, під час посвідчення яких нотаріусами перевірялася його дієздатність.

Крім цього, з пояснень судового експерта ОСОБА_19 в суді першої інстанції вбачається, що дійсно об`єктивних медичних даних щодо перебігу хвороби ОСОБА_5 починаючи із 2008 року в матеріалах справи немає. Останні два медичних огляди ОСОБА_5 , які констатували покращення стану здоров`я, експертами до уваги не бралися, оскільки вони були проведені не фахівцем. Експерт зазначив, що за умови належного лікування ОСОБА_5 міг увійти в стан ремісії, що дозволяє усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, однак в матеріалах справи немає даних про проведення лікування. Експерт зазначив, що йому здаються дивними деякі обставини, зокрема наявність документів про те, що ОСОБА_5 після 2009 року працював, укладав договори, видавав довіреності тощо.

Будучи допитаним судом першої інстанції в судовому засіданні 03.07.2017 року експерт ОСОБА_13 пояснив, що з таким діагнозом, який згідно з висновком унеможливлює здатність ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, останній не міг працювати охоронцем. Експерт не пояснив невідповідність його тверджень матеріалам справи, з яких вбачається, що ОСОБА_5 працював у ТзОВ "Маркет-Крим", з ним був укладений договір про матеріальну відповідальність, він проводив активне життя, вчиняв правочини.

Будучи допитаним судом першої інстанції в судовому засіданні 15.09.2017 року експерт ОСОБА_18 пояснив, що дійсно в матеріалах справи відсутні об`єктивні медичні дані про стан ОСОБА_5 починаючи з 2008 року, однак на думку експертів, його хвороба розвивалася по наростаючій. Сам експерт зазначив, що він не може стверджувати, яким ОСОБА_5 був станом на 2012 рік, чи в його стані вже була дименція. Експерт ОСОБА_18 заперечив твердження експерта ОСОБА_19 щодо можливої ремісії ОСОБА_5 за умови належного лікування, а також вказав, що при такому діагнозі ОСОБА_5 не міг працювати.

Висновки суду першої інстанції про наявність підстав для визнання заповіту недійсним ґрунтуються саме на висновку експерта №445 від 01.08.2016 року, згідно з яким на момент укладення заповіту, 02.02.12 року, ОСОБА_5 страждав стійким хронічним психічним захворюванням у формі органічного маячного розладу, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в суді першої інстанції звертався з клопотанням про долучення до матеріалів справи письмових доказів, які б давали можливість суду та експертам визначити дійсний психічний стан здоров`я ОСОБА_5 та призначення у зв`язку з цим повторної експертизи, однак у їх задоволенні суд першої інстанції відмовив.

Розглядаючи в суді апеляційної інстанції клопотання представника відповідача про призначення повторної судово-психіатричної експертизи та з урахуванням вищенаведеного, а також беручи до уваги долучені представником ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції письмові докази, в долученні яких безпідставно відмовив суд першої інстанції, колегія суддів дійшла до переконання, що висновок судово-психіатричного експерта № 445 від 01.08.2016 року містить суперечності, зазначені у ньому висновки суперечать іншим матеріалами справи, що відповідно до ч. 2 ст. 113 ЦПК України є підставою для призначення повторної експертизи.

А тому ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.06.2018 року у справі призначено повторну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: 1. Чи страждав ОСОБА_5 , будь-яким психічним розладом на момент укладення ним заповіту, посвідченого 02.02.2012 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шахрай С.О.? 2. Чи ОСОБА_5 усвідомлював значення своїх дій та/або міг керувати ними та правильно сприймати обставини та наслідки підписання ним заповіту від 02.02.2012 року? 3. Чи підтвердженою є абсолютна неспроможність ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент укладення ним заповіту, посвідченого 02.02.2012 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шахрай С.О.?

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта №8 від 10.09.2019 року, виготовленого Державною установою «Науково-дослідний інститут психіатрії МОЗ України» (т. 3, а.с. 103-115): ОСОБА_5 на момент укладення заповіту, посвідченого 02.02.2012 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шахрай С.О., виявляв ознаки психічних розладів, а саме «розладів особистості та поведінки, зумовлених травмою головного мозку». За своїм психічним станом, ОСОБА_5 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час підписання ним заповіту від 02.02.2012 року. ОСОБА_5 на момент складення заповіту 02.02.2012 року виявляв ознаки «Розладів особистості та поведінки, зумовлених травмою головного мозку», проте дані психічні розлади не носили тяжкого характеру і не позбавляли його здатності усвідомлювати значення своїх дій та можливості керувати ними.

У висновку судово-психіатричного експерта №8 від 10.09.2019 року експерти зазначили, що результати аналізу матеріалів цивільної справи, медичної документації, співставлення отриманих даних з діагностичними стандартами та діючою в Україні міжнародною класифікацією психічних і поведінкових розладів 10- го перегляду, свідчать про те, що ОСОБА_5 на момент укладення заповіту 02.02.2012 року виявляв ознаки «Розладів особистості та поведінки, зумовлених травмою головного мозку", проте дані психічні розлади не носили тяжкого характеру і не позбавляли його здатності усвідомлювати значення своїх дій та можливості керувати ними під час укладення даного правочину.

Як вбачається з висновку судово-психіатричного експерта №8 від 10.09.2019 року, висновок про те, за своїм психічним станом, ОСОБА_5 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час підписання ним заповіту від 02.02.2012 року, експертами зроблено на підставі вивчення та узагальнення медичної документації ОСОБА_5 , з якої вбачається, що протягом 2002 -2006 років неодноразово проходив амбулаторне та стаціонарне лікування, проходив лікування в неврологічних стаціонарах, у Львівському міському психоневрологічному диспансері з діагнозом «Розлади особистості та поведінки, зумовлені травмою головного мозку (психоорганічний синдром внаслідок ЧМТ з емоційно-вольовою нестійкістю, частими вегето- судинними кризами». При цьому продуктивної симптоматики (маячення, галюцинацій, тощо), а також порушення критичних здібностей лікарі та той час не відмічали.

У висновку також зазначено, що згідно із записами в медичній карті №23-2006 амбулаторного хворого з Львівського міського психоневрологічного диспансеру в подальшому ОСОБА_5 двічі оглядався психіатрами амбулаторно, записи у медичній карті описують прогресивне погіршення психічного стану з додатковою появою політематичного маячного синдрому з нехарактерними для органічного типу розладами мислення з порушенням критичних здібностей, без можливості корекції.

У подальшому стан покращився, 17.08.2007 року, 19.11.2007 року, 24.03.2008 року обстежувався вдома, скарг не було, зазначено, що почувається добре, повідомив, що диспансер відвідувати не буде, був знятий з обліку, і відтоді будь-які медичні записи стосовно психічного стану ОСОБА_5 в медичній документації відсутні.

Крім медичної документації, експертами також вивчалися та аналізувалися наявні у матеріалах справи письмові докази, які свідчили про те, що з 2009 року до 2014 року (до дня смерті) ОСОБА_5 працював, за місцем праці характеризувався позитивно, в період з 2005 - 2013 років укладав правочини, трудові угоди, звертався до різних установ, організацій, судів, правоохоронних органів, виконавчої служби, що на думку експертів свідчить про збереження соціального функціонування і відповідно, про відсутність тяжких психічних розладів, які б порушували здатність ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із частинами першої, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини 1 статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину, в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Крім того, статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, а саме, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

При цьому підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

До аналогічної правової позиції дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2019 року у справі №183/6027/14.

Враховуючи те, що ОСОБА_5 працював охоронником, старшим охоронником супермаркету ТзОВ «Опт -Маркет- Крим» з квітня 2011 року, характеризувався позитивно, у характеристиці не вказано про наявність у ОСОБА_5 ознак психічних розладів; в період з 2005-2013 років укладав договори доручення на представництво його інтересів, укладав правочини, при укладенні яких нотаріусами перевірялася його дієздатність, жодних сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності ОСОБА_5 , який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, у нотаріуса не виникало, він укладав трудові договори, про повну матеріальну відповідальність, про нерозголошення комерційної інформації, звертався до правоохоронних органів, суду, органів державної виконавчої служби, до нотаріальної контори з приводу оформлення спадкових прав, до реєстраційних органів, приймав участь у судових засіданнях при розгляді судових справ, 11.02.2009 року між ОСОБА_16 та ОСОБА_17 було зареєстровано шлюб ( т.1 а.с. 146 - т. 1 а.с. 246), колегія суддів приходить до висновку про те, що зазначене вище узгоджується з висновками судово-психіатричного експерта №8 від 10.09.2019 року, та не дає суду підстав ставити під сумнів психічний стан ОСОБА_5 в момент складання ним оспорюваного заповіту, а відтак колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_5 02.02.2012 року з підстав, передбачених ч.1 ст. 225 ЦК України.

Безспірних доказів того, що ОСОБА_5 виявляв психічні розлади і розлади поведінки, які б перешкоджали йому усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, позивачка, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, суду не надала, висновки судово-психіатричного експерта №8 від 10.09.2019 року, не спростовані.

Хоча висновок експертизи у справі про визнання недійсним правочину з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України є одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, на думку колегії суддів показання свідків у даній справі про стан здоров`я ОСОБА_5 після перенесеної черепно-мозгової травми в 2000 році, його неадекватну поведінку, обмежену можливість спілкування, агресивність, мають лише побічне значення для встановлення того, чи був здатним ОСОБА_5 в конкретний момент, а саме, в момент складання та підписання оспорюваного заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Звертаючись до суду з позовом, як на підставу визнання недійсним оспорюваного заповіту, позивач посилалась на ч. 1 ст. 225 ЦК України, тобто, з підстав дефекту волі, разом з тим судом апеляційної інстанції встановлено, що волевиявлення ОСОБА_5 на момент складання та посвідчення оспорюваного позивачем заповіту було вільним і відповідало його внутрішній волі, що є однією із вимог, додержання якої є необхідною для чинності правочину відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України.

Встановивши зазначені вище обставини, дослідивши зібрані докази у їх сукупності та виходячи з презумпції психічного здоров`я фізичної особи, а також враховуючи висновок посмертної судово-психіатричної експертизи №8 від 10.09.2019 року, які підтверджують те, що ОСОБА_5 виявляв ознаки психічних розладів, а саме, «розладів особистості та поведінки, зумовлених травмою головного мозку», проте дані психічні розлади не носили тяжкого характеру і не позбавляли його здатності усвідомлювати значення своїх дій та можливості керувати ними, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог повністю, оскільки позивач не довела те, що ОСОБА_5 під час складання оспорюваного заповіту не усвідомлював значення своїх дій та або не міг керувати ними.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 листопада 2017 року - скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Приватний нотаріус Львівського міського територіального округу Шахрай Світлана Омелянівна, Друга Львівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 18.04.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк