Справа № 450/320/21 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/1667/21 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: Х.Б. Колич

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Солонківської об`єднаної територіальної громади Львівського району Львівської області, про визнання права власності в порядку набувальної давності на житловий будинок, -

В С Т А Н О В И В:

27.01.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, у якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з січня 2001 року він відкрито та безперервно проживає у вказаному будинку, який належав його родичу ОСОБА_3 . Зазначив, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після чого будинок перейшов у володіння його сина ОСОБА_4 , який повідомив йому про наміри успадкувати будинок. Після цього вони домовилися про продаж такого, внаслідок чого він передав ОСОБА_4 грошові кошти за будинок, а останній передав йому ключі та документи на нього. Таким чином, він фактично придбав будинок у ОСОБА_4 , однак письмових договорів на підтвердження цієї обставини між ними не укладено. Згодом ОСОБА_4 також помер. Йому невідомо, чи закінчив він процедуру прийняття спадщини. Вказав, що спадкоємців у ОСОБА_4 немає. Жодні претензії щодо цього майна до нього не надходили. З огляду на вказане, просив позовні вимоги задовольнити.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Вважає оскаржуване рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності таких обставини як добросовісність та відкритість володіння спірним будинком, які є обов`язковими умовами для набуття права власності за набувальною давністю. Зазначений висновок не відповідає фактичним обставинам справи. Так, у рішенні суд вказав, що він проживав у спірному будинку, знаючи, що такий належав ОСОБА_3 . Крім того, суд зазначив, що між ним та ОСОБА_4 , як спадкоємцем ОСОБА_3 та володільцем спірного будинку, укладено усний договір купівлі-продажу спірного будинку, відповідно до якого він отримав у володіння вказаний будинок і сплатив за це грошові кошти. Вказане, на думку суду, виключає наявність такої умови як добросовісність. Однак, суд першої інстанції не врахував, що колишній власник будинку ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Фактично він ( ОСОБА_1 ) заволодів будинком лише з січня 2001 року на підставі попередньої домовленості з сином померлого - ОСОБА_4 , який в подальшому також помер. З часу смерті ОСОБА_3 , а саме з грудня 1992 року йому не було відомо, хто є дійсним власником спірного будинку. Крім того, спадкоємців після смерті ОСОБА_4 немає. Жодних претензій від можливих спадкоємців, сусідів, органів місцевого самоврядування, щодо його проживання у будинку ніколи не поступало. У постанові КЦС ВС від 06.09.2018 року у справі № 205/1178/16-ц суд прийшов до висновку, що позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Таким чином, вважає, що добросовісно заволодів житловим будинком, власник якого відсутній.

У постанові КЦС ВС від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц зазначено, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Відтак, суд дійшов помилкового висновку про те, що між ним та ОСОБА_4 існують фактичні договірні відносини з приводу купівлі - продажу спірного будинку, які виключають застосування набувальної давності за ст. 344 ЦК України. Вважає, що викладені обставини свідчать про наявність усіх умов для визнання за ним права власності на спірний житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Крім того, на час подання позовної заяви Жирівська сільська рада Пустомитівського району Львівської області існувала та здійснювала свою законну діяльність. Однак, під час розгляду справи (усунення недоліків позову, відкриття провадження) внаслідок децентралізації с. Милятичі, у якому розташований спірний будинок, увійшло до Солонківської об`єднаної територіальної громади, адміністративним центром якої є с. Солонка Пустомитівського району Львівської області. Відстежуючи вказані адміністративні зміни, він мав намір замінити неналежного відповідача належним. Але оскільки суд першої інсанції вирішив розглядати справу без повідомлення (виклику) сторін, він був позбавлений такої можливості (ч. 2 ст. 51 ЦПК).

Просить рішення скасувати та постановити нове рішення, яким позов задоволити.

У засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися, однак, зважаючи на тривалість розгляду справи судом апеляційної інстанції,суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності по наявних матеріалах справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2022 року в справі № 293/1061/21, постанові Верховного Суду від 11 листопада 2022 року в справі № 547/200/21, постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року в справі №140/1774/18.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 30 червня 1995 року - житловий будинок АДРЕСА_2 належав на праві власності ОСОБА_3 .

Згідно із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 15 грудня 1992 року - ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачем зазначено, що єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 був його син ОСОБА_4 , який в подальшому також помер.

Також позивачем вказано, що він проживав у вказаному будинку знаючи, що будинок належав ОСОБА_3 .

У позовній заяві позивач зазначив, що між ним та ОСОБА_4 , як спадкоємцем ОСОБА_3 і володільцем спірного будинку, укладено усний договір купівлі-продажу спірного будинку, відповідно до якого він отримав у володіння вказаний будинок і сплатив за нього грошові кошти.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду, що позивач був обізнаний про власника спірного нерухомого майна, а сам по собі факт проживання, утримання майна в належному стані та здійснення оплати житлово-комунальних послуг не є безумовною підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю.

Зазначене унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень статті 344 ЦК України, оскільки позов про визнання права власності з підстав, визначених у цій статті, не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником майна.

Суд першої інстанції належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, врахувавши принцип справедливості рішення суду, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, позивач не є добросовісним набувачем та безтитульним набувачем спірного нежитлового приміщення протягом 10 років, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

За таких обставин, колегія судді приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини справи, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 18 листопада 2022 року.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2022 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра