ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 604/1420/21Головуючий у 1-й інстанції Сидорак Г.Б.
Провадження № 22-ц/817/870/22 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Сович Н.А.

учасників справи - представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Світлика О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №604/1420/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 5 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення, ухваленого суддею Сидорак Г.Б., повний текст судового рішення складено 9 серпня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ: У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що у 1988 році між ним та відповідачкою був укладений шлюб. Єдиним та постійним зареєстрованим місцем проживання його є будинок за адресою АДРЕСА_1 , де він до донедавна проживав, особисто його будував під час шлюбу з відповідачкою, там же знаходяться його особисті речі. Відповідачка змінила вхідні замки, чим позбавила його житла, яким він бажає користуватися. Він звертався до відповідача з листом-вимогою про вселення, однак такий лист був йому повернений у зв`язку з письмовою відмовою адресата. Вказує, що обставини справи можуть підтвердити свідки. У зв`язку з наведеним позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні житловим будинком шляхом його вселення до цього будинку та зобов`язати відповідачку не чинити перешкоди позивачу в доступі до житла шляхом передачі дубліката ключів від вхідних дверей.

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 5 серпня 2022 року позов задоволено.

Усунено перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 до цього будинку.

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 в доступі до житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом передачі дубліката ключів від вхідних дверей.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908,00 (дев`ятсот вісім) гривень понесених витрат на сплату судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 5 серпня 2022 року в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Зазначає, що поза увагою суду залишився той факт, що позивач постійно здійснював фізичне насильство щодо неї та їхнього сина, систематично порушував правила співжиття, що унеможливлює проживання з ним в одному будинку.

Вказує, що 12.10.2021 року нею було подано заяву в поліцію по факту викрадення документів на будинок, який належить їй на праві власності. 24.02.2022 року шлюб, укладений 8 жовтня 1988 року між нею та ОСОБА_1 розірвано.

Вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи справу, не перевірив підстав для застосування ст.116 ЖК та дійшов помилкових висновків про задоволення позову про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом термін не надійшов.

Під час розгляду справи в апеляційному суді представниця відповідачки ОСОБА_2 адвокат Вальчук М.М., будучи належно повідомленою про розгляд справи, просила проводити розгляд справи без її участі.

Представник позивача адвокат Світлик О.М. апеляційну скаргу заперечив. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим і таким, що не підлягає до скасування з мотивів, зазначених як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Як установлено судом, сторони з 8 жовтня 1988 року перебували у шлюбі (свідоцтво про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 ), який розірвано під час розгляду у суді даної справи - 24.02.2022 року відповідно до рішення Підволочиського районного суду.

За інформацією ДРРПНМ від 10.12.2021 року №289700226, що міститься і матеріалах справи, під час перебування сторін у шлюбі 03.03.2010 року на відповідачку ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

На даний час між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у Підволочиському районному суді ведеться спір про поділ спільного майна подружжя - вищевказаного житлового будинку (справа №604/309/22, провадження у справі відкрито 15.04.2022 року), про що повідомлено представником позивача в апеляційному суді.

Позивач зареєстрований з 1988 року в будинку АДРЕСА_1 та проживав у вказаному житлі. Іншого житла позивач не має.

Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 , складеним комісією в с. Староміщина, підтверджується, що позивач зареєстрований з 1989 року в АДРЕСА_1 . В акті зазначено, що ОСОБА_1 в житловий будинок проникнути не може, оскільки його дружина ОСОБА_2 поміняла вхідні замки, чим позбавила його доступу до житла та особистих речей.

Допитані судом свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 підтвердили факт того, що були присутні восени 2021 року в с. Староміщина під час намагання ОСОБА_1 зайти в житловий будинок по АДРЕСА_1 , де він проживав, та підтвердили, що вхідний замок був змінений.

Позивач в листопаді 2021 року звертався до Підволочиського ВП ГУНП в Тернопільській області з приводу чинення йому перешкод дружиною у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 , його заява була зареєстрована в журналі ЄО за №4307.

Факт неприязних відносин з позивачем та заміну замка у вхідних дверях визнала і відповідачка у судовому засіданні суду першої інстанції, будучи також допитаною судом за її згодою в якості свідка. Зокрема, із пояснень ОСОБА_2 вбачається, що вони з позивачем з 1988 року до 2022 року перебували у зареєстрованому шлюбі. З кінця 1989-початку та 1990 року сім`єю почали проживати в АДРЕСА_1 . За цією адресою вона отримала за договором дарування від рідних тіток старий будинок з надвірними будівлями. З часом на цьому ж подвір`ї вони з чоловіком позивачем ОСОБА_1 звели нову будівлю - літню кухню, яку з 2007 року перебудовували в житловий будинок. В 2008 році відповідачка поїхала за кордон, де працює і до цього часу. З позивачем у них склалися неприязні стосунки протягом останніх років, тому в жовтні 2021 року вона повернулася в Україну та вирішила розлучитися, при цьому вона неодноразово намагалася вирішити з позивачем питання поділу спільного майна подружжя - цього будинку та автомобіля. Відповідачка зазначила, що позивач проживав у будинку, мав ключі та вільний доступ до нього, вона його не виганяла. Пояснила, що позивач забрав усі правовстановлюючі документи з будинку та повернув їх лише після її звернення в поліцію. Однак, після з`ясування питань поділу майна, позивач потроху забирав різні речі з будинку та гаража, а згодом забрав автомобіль. На прохання відповідачки повернути автомобіль та документи, позивач не реагував, а тому вона вирішила, що замінить замки. Проте, після повернення документів надала йому дублікат ключів. Згодом, коли виникла потреба у поверненні за кордон, а автомобіль позивач так і не повернув, то відповідачка вдруге змінила замок. До цього часу позивач не звертався до неї з проханням надати йому дублікат ключів.

До матеріалів справи позивач долучив лист-вимогу про вселення, з яким 01.12.2021 року звернувся до відповідача та в якому просив відповідача надати доступ до його єдиного житла - будинку за адресою АДРЕСА_1 , однак такий лист був повернений за зворотною адресою у зв`язку з письмовою відмовою адресата.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право мирно володіти своїм майном та неможливість позбавлення особи свого майнат інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права закріплені у статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник майна володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з положеннями ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про порушення права позивача на користування житлом та усунення перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 до цього будинку, а також зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 в доступі до житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом передачі дубліката ключів від вхідних дверей.

Доводи апеляційної скарги, що суд не звернув уваги на постійне здійснення насильства позивачем щодо неї та їх сина та порушення ним правил співжиття не заслуговують на увагу, оскільки відповідачка не надала належних, допустимих та достатніх доказів своїх доводів, в тому числі і щодо систематичного насильства або триваючої антигромадської поведінки та вжиття з цих підстав до позивача заходів реагування. Самі по собі факти звернення відповідачки до поліції щодо поведінки позивача, не підтверджують неможливість спільного із ним проживання у спірному будинку та не є підставою для відмови у позові про усунення позивачу перешкод у користуванні житлом шляхом вселення та передачі дублікату ключів. Вимог про виселення ОСОБА_1 з підстав, передбачених ст.116 ЖК України, ОСОБА_2 не було заявлено і судове рішення щодо виселення ОСОБА_1 із спірного житла із наведених підстав відсутнє.

Доводи апеляційної скарги про те, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на даний час розірвано не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, оскільки дані обставини не є підставою для чинення перешкод у користуванні житлом позивачу зі сторони відповідачки.

Інші доводи апеляційної скарги також є безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду надано не було.

Разом із тим, колегія суддів вважає, що помилкове посилання суду на ст.64, 156 ЖК України не вплинуло на правильність висновків суду про порушення відповідачкою права позивача на користування спірним будинком та усунення перешкод в користуванні ним.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, підстав для скасування судового рішення виходячи із доводів та вимог апеляційної скарги, колегією суддів не встановлено.

Оскільки рішення суду першої інстанції залишається апеляційним судом без змін, то в силу ст.141 ЦПК України, підстави для перерозподілу судових витрат, понесених у суді першої інстанції, відсутні. Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за розгляд справи в апеляційному суді покласти на ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд , -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 5 серпня 2022 року залишити без змін.

Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в апеляційному суді покласти на ОСОБА_2 в межах понесених сум.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 листопада 2022 року .

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Храпак Н.М.