Справа № 357/6624/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

08 листопада 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого - судді Бондаренко О. В., при секретарі Вангородській О.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення аліментів

В С Т А Н О В И В :

29.07.2022 представник позивача, адвокат Федченко Віталій Васильович, звернувся до суду з даною заявою, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 04.08.2022, мотивуючи тим, що 01 вересня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, однак, за час шлюбу відносини між ними погіршилися, внаслідок чого шлюбні відносини вони припинили та 25.01.2022 відділом ДРАЦС було видано свідоцтво про розірвання шлюбу між сторонами. Після розірвання шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 , який проживає разом із матір`ю та знаходиться на її утриманні, вона забезпечує сина усім необхідним, а саме: купує речі для фізичного, духовного розвитку дитини, розвитку творчих та пізнавальних здібностей, уподобань, одяг, харчування, тобто належно виконує свої батьківські обов`язки. Відповідач в добровільному порядку матеріальну допомогу на дитину не надає та між сторонами відсутня домовленість про утримання дитини. В зв`язку із значною зміною економічного становища позивач змушена звернутися до суду з даним позовом, оскільки у неї відсутній постійний та регулярний фінансовий прибуток, що не дає в повній мірі забезпечити духовний розвиток дитини, розвиток творчих та пізнавальних здібностей, уподобань дитини, розвиток обдарувань, а неодноразові звернення до відповідача виявляються безрезультатними. Відповідач не виконує свої батьківські обов`язки, не цікавиться дитиною, її розвитком та уподобаннями, а в добровільному порядку оформив нотаріальну заяву, про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом з тим, позбавлення батьківських прав не звільняє від обов`язку утримувати дитину. Позивачу відомо, що відповідач офіційно ніде не працює, а тому вона вважає, що з нього можливо стягнути аліменти у твердій грошовій сумі, враховуючи середню заробітну плату по м. Києву, яка за період з 01.02.2021 по 31.01.2022 становить 20875,25 грн. Отже, позивач вважає, що відповідач повинен сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 6950,00 грн., що становить 1/3 частину від 20875,25 грн. Тому, просив ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі по 6950,00 грн., щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

23.08.2022, після отримання відповіді на запит згідно із ч. 6 ст. 187 ЦПК України, з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання відповідача, судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Позивач - ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про дату,час та місце засідання повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила.

Представник позивача, адвокат Федченко Віталій Васильович, у судовому засіданні 28.09.2022 позов підтримав, 20.10.2022 та 04.11.2022 подав до суду заяви про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги вони підтримують та просять їх задовольнити у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечували.

Відповідач - ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подав.

На підставі ст. 280 ЦПК України суд постановив провести заочний розгляд справи.

За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 01 вересня 2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі та 25 січня 2022 року Дніпровським відділом ДРАЦС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджено матеріалами справи ( а.с.5,6,7,8,9,12,30).

З матеріалів справи (а.с.10-12) вбачається, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не заперечує проти позбавлення його батьківських прав стосовно сина.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 9 ст. 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно із ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч.1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Представник позивача в обґрунтування вимог вказав, що з відповідача можливо стягнути аліменти у твердій грошовій сумі, враховуючи середню заробітну плату по м. Києву, яка за період з 01.02.2021 по 31.01.2022 становить 20875,25 грн., а саме: він повинен сплачувати аліменти у розмірі 6950,00 грн., що становить 1/3 частину від 20875,25 грн., однак, до позову не додано жодного доказу, в підтвердження стану здоров`я та матеріального становища дитини, щомісячних витрат позивача на дитину та фінансової спроможності відповідача сплачувати аліменти у вказаному розмірі.

Положення процесуальних норм ЦПК України передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць встановлений для дітей віком до 6 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні.

Отже, розмір аліментів на одну дитину, станом на час розгляду справи, має бути не менше 1372,00 грн. на місяць, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить 2744,00 грн.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Суд враховує, що виховання дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, а особливо на перших роках їх життя, у зв`язку із чим певним чином з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного, що призводить до дисбалансу в обов`язках батьків, тому кореспондується право одного з батьків подати позов до суду для спонукання іншого з батьків брати участь у витратах на дитину.

Разом з тим, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.

Дія Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» із зазначенням прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку поширюється на всю території України, однак, при сталому розмірі прожиткового мінімуму купівельна спроможність у кожній адміністративно-територіальній одиниці України може відрізнятися.

Так, є загальновідомим фактом те, що «вартість життя» в м. Києві є дорожчим ніж у інших регіонах країни, зокрема, у м. Біла Церква Київської області, а тому кошти на належне забезпечення дитини також необхідні у більшому розмірі ніж мінімально визначено законом, однак, визначений позивачем розмір аліментів у сумі 6950,00 грн. є занадто великим.

За таких обставин, для належного та всебічного розвитку дитини та створення гідних її умов життя, суд дійшов висновку про стягнення аліментів у розмірі 3500,00 грн., враховуючи, крім зазначеного вище, відсутність заперечень зі сторони відповідача, щодо стягнення з нього аліментів на сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відсутність доказів щодо його стану здоров`я та матеріального становища, наявності у нього інших дітей чи непрацездатних осіб на утриманні, та в підтвердження інших обставин, які дали б змогу суду дійти висновку, про неможливість платника аліментів сплачувати кошти у вказаному розмірі.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, максимально враховуючи інтереси дитини, керуючись принципом регулювання сімейних відносин на засадах справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 3500,00 грн., щомісячно, починаючи з 29.07.2022 і до повноліття дитини, оскільки визначений спосіб стягнення аліментів відповідає положенням законодавства та інтересам дитини, його рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Згідно ч.2 ст. 184 СК України, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше.

Враховуючи, що між сторонами відсутня будь яка домовленість, стягнуті судом аліменти у твердій грошовій сумі по 3500,00 грн. підлягають щорічній індексації відповідно до закону.

Вимоги позивача щодо мінімального розміру аліментів (не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку) застосовується при стягненні аліментів у частковому відношенні до доходу платника та у випадку подання заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а в даному випадку позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, яка підлягає щорічній індексації відповідно до закону.

Крім того, ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Тобто, законодавством передбачений механізм, який дає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше рішень про стягнення аліментів у розмірі нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач згідно Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів, судовий збір стягується з відповідача в дохід держави в розмірі 992,40 грн.

Слід зазначити, що відповідно до ч.4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Керуючись ст. 7, 180 184, 191 СК України, ст. 4, 12, 13, 76 81, 141, 223, 258, 259, 264 265, 268, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ), про стягнення аліментів, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 3500,00 грн., щомісячно, з проведенням індексації відповідно до закону, починаючи з 29.07.2022 і до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Білоцерківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 10.11.2022.

СуддяО. В. Бондаренко