Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі - головуючий суддя Цуранов А. Ю. , при секретарі Севериненко Д. В.,

за участю:

представник позивача - адвокат Постельга О.А.;

представник відповідача - адвокат Забуга В.Г.;

третя особа - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський домобудівельний комбінат», третя особа: генеральний директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський ДБК» Сушко Анатолій Григорович, про зміну формулювання підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить суд: 1) зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський Домобудівельний Комбінат» внести зміни у трудову книжку позивача: звільнення за власним бажанням ст. 38 КЗпП України змінити на звільнення за власним бажанням, відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України; 2) стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський Домобудівельний Комбінат» вихідну допомогу при звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП України; 3) стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський Домобудівельний Комбінат» на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, який складає 20 526,35 грн. виходячи з розміру середньоденної заробітної плати за період з 14.07.2021 року по 18.10.2021 року; 4) стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський Домобудівельний Комбінат» моральну шкоду в розмірі 2 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 07.04.2017 року позивач працював сторожем з охорони в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський Домобудівельний Комбінат». 12.07.2021 року він звернувся до відповідача з заявою про звільнення його на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, однак наказом Товариства № 15-к/тр від 13.07.2021 року позивача звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням без визначення тієї її частини, якою обумовлено розірвання трудових правовідносин, що полягає у порушенні роботодавцем вимог законодавства про працю щодо строків виплати заробітної плати - не рідше двох разів на місяць через проміжок часу (ст. 115 КЗпП України). 14.07.2021 року позивач звернувся до відповідача з заявою-вимогою щодо зміни відповідної підстави звільнення і здійснення усіх необхідних виплат, в тому числі вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України, а також надання розрахунку нарахованих коштів, однак відповіді не отримав. Вказує, що роботодавець не вправі був самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору та при звільненні повинен був виплатити позивачу вказану вихідну допомогу, тож непроведення повного розрахунку з позивачем при звільненні є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України у вигляді середнього заробітку позивача за весь час затримки розрахунку.

01.11.2021 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю.

03.12.2021 року ухвалою судді задоволено клопотання ОСОБА_2 та звільнено його від сплати судового збору, прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи, залучено до участі у справі в якості третьої особи генерального директора ТОВ «Білоцерківський ДБК» Сушка Анатолія Григоровича.

23.12.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позов ТОВ «Білоцерківський ДБК», в обґрунтування якого зазначено про пропуск позивачем строку звернення до суду, встановленого ст. 233 КЗпП України, оскільки з оскаржуваним наказом він ознайомився 13.07.2021 року, а до суду звернувся лише 27.10.2021 року, при цьому не подав клопотання про поновлення строків звернення до суду. По суті вказано, що заява про звільнення позивача дійсно містить підставу для звільнення ч. 3 ст. 38 КЗпП України, однак у заяві не наведені причини, які спонукали позивача звільнитися з зазначеної підстави, що давало роботодавцю підстави вважати, що позивач не усвідомлював кваліфікаційно-правовий зміст своєї заяви. Крім того, вказано про ненадання розрахунку суми, що підлягає стягненню та відсутність довідки про середній заробіток позивача, а посилання позивача на мінімальний розмір заробітної плати суперечить Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року. Представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити повністю.

13.01.2022 року від представника позивача адвоката Постельги О.А., на адресу суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в обґрунтування якої зазначено, що позивач хотів вирішити трудовий спір в добровільному порядку, однак неправомірні дії відповідача стали підставою для пропущення процесуального строку на звернення до суду, вказує, що правило доступу до правосуддя повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надмірного формалізму, а тому вказаний строк позивачем пропущено з поважних причин, подано клопотання про визнання поважними причини пропуску строку звернення позивача до суду з позовною заявою та поновлення пропущеного процесуального строку відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України. Зазначено, що роботодавець не повинен був змінювати правову підставу розірвання трудового договору, а лише задовольнити заяву на звільнення або відмовити у її задоволенні. Вказано про наявність розрахунку вихідної допомоги та середнього заробітку в позові та про обов`язок роботодавця надати довідку про середній заробіток.

14.01.2022 року на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив ТОВ «Білоцерківський ДБК». В обґрунтування заперечень вказано, що поважними причинами пропуску звернення до суду визнаються лише ті обставини, які були чи є об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення. Такі обставини мають бути підтверджені належними доказами. Позивач не надав суду докази про поважність причин пропуску вказаного строку та при поданні позову і в першому судовому засіданні не заявив клопотання про його поновлення, тому у задоволенні позову слід відмовити.

25.01.2022 року ухвалою суду на місці частково задоволено клопотання представника позивача та витребувано від ТОВ «Білоцерківський домобудівельний комбінат» інформацію: щодо розміру середньоденної заробітної плати, яку отримував ОСОБА_2 у Товаристві за період із 01.05.2021 року по 13.07.2021 року; щодо розміру заробітної плати (у місяць), яку отримував ОСОБА_2 у Товаристві за період із 01.05.2021 року по 30.06.2021 року; щодо кількості відпрацьованих днів ОСОБА_2 у Товаристві за період із 01.05.2021 року по 30.06.2021 року.

14.02.2022 року на адресу суду надійшла витребувана інформація.

18.02.2022 року позивач звернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог з тих підстав, що відповідачем до суду надана довідка про доходи позивача, виходячи з даних довідки останнім проведено розрахунок належних йому виплат, просив позовні вимоги № 3, 4 викласти в такій редакції: 3) стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський Домобудівельний Комбінат» вихідну допомогу у розмірі 18 462,06 грн. при звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП України; 4) стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський Домобудівелгньний Комбінат» на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні по день постановлення рішення суду.

20.04.2022 року за відсутності заперечень представника відповідача та третьої особи, враховуючи положення трудового законодавства щодо стягнення середнього заробітку під час вирішення судом трудового спору, ухвалою на місці суд прийняв вказану заяву про збільшення позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, надав пояснення по суті та з приводу строків звернення до суду. Додатково зазначив, що позивач добровільно хотів вирішити спір, однак відповідь на заяву-вимогу так і не отримав, подав суду промову у судових дебатах.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити. Зазначив, що позивач звернувся до суду через 3 місяці 15 днів без поважних причин пропуску, а тому пропустив строк звернення до суду. Вказав про відсутність у заяві причини звільнення саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Вказано про невірний спосіб захисту в частині зобов`язання вчинити певні дії, оскільки всі записи в трудовій здійснені саме на підставі наказу, який позивач не просить змінити чи скасувати.

Третя особа ОСОБА_1 зазначив, що з позовом не згоден, працівник не скаржився на несвоєчасність виплат зарплати, заява про звільнення була з посиланням на ст. 38 КЗпП України, коли позивач приніс її, то сказав, що за власним бажанням, при цьому юриста на підприємстві не було.

Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_2 з 07.04.2017 року по 13.07.2021 року працював на посаді сторожа в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський Домобудівельний Комбінат», що підтверджується копією трудової книжки.

12.07.2021 року позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення його з роботи за власним бажанням, відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 12.07.2021 року, просив повернути трудову книжку та здійснити всі необхідні виплати.

Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський Домобудівельний Комбінат» № 15-к/тр від 13.07.2021 року позивача звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

14.07.2021 року ОСОБА_2 звернувся до відповідача з заявою-вимогою щодо зміни відповідної підстави звільнення і здійснення виплати йому вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України, в розмірі не менше тримісячного середнього заробітку у зв`язку з порушенням законодавства про працю у вигляді виплати заробітної плати один раз на місяць, в той час як законом передбачено виплату авансу, а потім заробітної плати. Просив надати обґрунтований розрахунок виплаченої йому на картковий рахунок 13.07.2021 року суми коштів у розмірі 4 364,08 грн.

У вказаній заяві-вимозі також вказано про отримання позивачем 13.07.2021 року трудової книжки та копії наказу про звільнення.

15.07.2021 року вказану заяву-вимогу позивач направив на адресу відповідача цінним листом, про що свідчить копія опису вкладення та накладна № 468.

В матеріалах справи міститься Історії по картковому рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_1 (ЗП Райф (міграція)) за період з 01.04.2017 року по 14.07.2021 року.

З вказаного документу вбачається про зарахування сум заробітної плати позивачу в такі періоди: 05.05.2017 року 1 867,76 грн.; 07.06.2017 року 2 172,25 грн.; 05.07.2017 року 2 075,31 грн.; 04.08.2017 року 2 245,81 грн.; 06.09.2017 року 2 163,43 грн.; 06.10.2017 року 2 093,61 грн.; 06.11.2017 року 2 235,43 грн.; 06.12.2017 року 2 094,37 грн.; 04.01.2018 року 2 158,41 грн.; 06.02.2018 року 2 311,80 грн.; 06.03.2018 року 2 160,30 грн.; 04.04.2018 року 2 342,40 грн.; 04.05.2018 року 2 340,39 грн.; 06.06.2018 року 2 377,62 грн.; 05.07.2018 року 2 614,86 грн.; 20.08.2018 року 2 860,09 грн.; 07.09.2018 року 2 317,13 грн.; 05.10.2018 року 2 718,83 грн.; 07.11.2018 року 2 916,13 грн.; 06.12.2018 року 2 916,13 грн.; 04.01.2019 року 4 208,78 грн.; 06.02.2019 року 4 222,90 грн.; 06.03.2019 року 3 898,01 грн.; 05.04.2019 року 4 502,37 грн.; 06.05.2019 року 4 208,77 грн.; 06.06.2019 року 4 364,16 грн.; 04.07.2019 року 4 444,33 грн.; 07.08.2019 року 4 263,03 грн.; 05.09.2019 року 4 418,40 грн.; 04.10.2019 року 4 446,66 грн.; 06.11.2019 року 4 263,03 грн.; 06.12.2019 року 4 175,65 грн.; 03.01.2020 року 4 488,97 грн.; 06.02.2020 року 4 587,85 грн.; 04.03.2020 року 6 703,54 грн.; 06.04.2020 року 1 982,42 грн.; 06.05.2020 року 3 992 грн.; 04.06.2020 року 4 488,97 грн.; 06.07.2020 року 4 418,34 грн.; 06.08.2020 року 4 180,80 грн.; 04.09.2020 року 3 939,80 грн.; 07.10.2020 року 3 675,87 грн.; 05.11.2020 року 4 201,02 грн.; 07.12.2020 року 5 083,05 грн.; 06.01.2021 року 3 185,03 грн.; 02.02.2021 року 7,81 грн.; 06.02.2021 року 4 996,02 грн.; 04.03.2021 року 684,59 грн.; 06.04.2021 року 4 996,02 грн.; 07.05.2021 року 3 767,45 грн.; 03.06.2021 року 4 996,02 грн.; 13.07.2021 року 4 364,08 грн.

Відповідно до наданої відповідачем довідки № 4/05-4 від 14.02.2022 року ОСОБА_2 перебував в трудових відносинах з ТОВ «Білоцерківський ДБК» з 07.04.2017 року та звільнений з 13.07.2021 року, нарахована заробітна плата за відпрацьований час становить: за травень 6 284,29 грн./176 годин; за червень 2021 року 6 023,75 грн./154 години.

Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Тому доводи сторони відповідача, щодо неналежного способу захисту судом відхиляються.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зi статтею 94 КЗпП України роботодавець зобов`язаний регулярно виплачувати працівникам заробітну плату.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів (ч. 1 ст. 115 КЗпП України).

Матеріалами справи підтверджується порушення відповідачем законодавства про працю в частині строків виплати ОСОБА_2 заробітної плати, зокрема, з Історії карткового рахунку вбачається, що протягом всього періоду роботи позивача у відповідача, зарплата йому виплачувалась один раз на місяць.

Згідно з частиною 3 статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Вiдповiдно положень статті 44 КЗпП України при припиненнi трудового договору внаслiдок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору, (статтi 38 i 39) працiвниковi виплачуєтъся вихiдна допомога у розмiрi, передбаченому колективнии договором, але не менше тримiсячного середнього заробiтку.

Скориставшись своїм правом, передбаченим частиною 3 статті 38 ЦПК України, позивач подав заяву від 12.07.2021 року про звільнення, однак роботодавець звільнив його без визначення тієї її частини статті, якою обумовлено розірвання трудових правовідносин, та яка полягала у порушенні роботодавцем вимог законодавства про працю щодо строків виплати заробітної плати, а також передбачала санкції у вигляді виплати тримiсячного середнього заробiтку.

За частиною 3 статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Згідно зі статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Судом встановлено, що після звільнення та пред`явлення ОСОБА_2 вимоги про розрахунок та надання інформації про нараховані суми, відповідач не повідомив письмово працівника про зазначені суми.

Згідно зі статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, представник відповідач заявив про пропуск позивачем встановленого строку для пред`явлення даного позову.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесульних рішень.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Слід вказати, що одним із елементів принципу верховенства права є принцип правової визначеності.

Відповідно до 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього обвинувачення.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Про вказане, зокрема, йдеться у ряді правових позицій Верховного Суду України, що висловлені за наслідками розгляду цивільних справ та є обов`язковими до застосування, зокрема, у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6-3029цс16 від 8.06.2016 року та ін.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з оскаржуваним наказом ознайомився 13.07.2021 року, а до суду звернувся поштою лише 27.10.2021 року, тобто після закінчення тримісячного строку з дня, коли він дізнався про правопорушення, а отже пропустив строк звернення до суду, що не заперечує.

Поважними причинами пропуску звернення до суду визнаються лише ті обставини, які були чи є об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення, та такі обставини мають бути підтверджені належними доказами.

Позивач звертаючись до суду не надав докази поважності причин пропуску вказаного строку при поданні позову, а клопотання про його поновлення заявив 13.01.2022 року без достатнього обґрунтування причин пропуску.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Таким чином, суд не знаходить підстав для задоволення клопотання позивача про визнання поважними причини пропуску строку звернення позивача до суду з позовною заявою та поновлення пропущеного строку.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги про зобов`язання ТОВ «Білоцерківський Домобудівельний Комбінат» внести зміни у трудову книжку позивача задоволенню не підлягають, а виходячи з цього, задоволенню не підлягають і вимоги про стягнення з відповідача вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні по день постановлення рішення суду.

Відповідно не підлягає задоволенню і вимога про стягнення моральної шкоди, завдання якої, окрім того, позивач не обґрунтував та не довів належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України сплачений судовий збір слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. 4, 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський домобудівельний комбінат», адреса: вул. Сквирське шосе, буд. 194, м. Біла Церква, Київська область, 09113, .

Третя особа генеральний директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський ДБК» Сушко Анатолій Григорович, адреса: вул. Сквирське шосе, буд. 194, м. Біла Церква, Київська область, 09113.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Оскільки в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 25.04.2022 року.

СуддяА. Ю. Цуранов