Номер провадження: 22-ц/813/2846/22
Номер справи місцевого суду: 493/1496/20
Головуючий у першій інстанції Ільніцька О. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни на заочне рішення Балтського районного суду Одеської області від 18 березня 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи це тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву № б/н від 27.10.2011 року, згідно якої отримав можливість користуватися грошовими коштами у розмірі кредитного ліміту встановленого банком. Заявою відповідач підтвердив, що він був повністю проінформований про умови кредитування, які були надані йому для ознайомлення у письмовій формі. У зв`язку з тим, що відповідач умов договору не дотримується, позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованості, яка станом на 31.08.2020 року становить 44 119,10 грн. та складається з тіла кредиту у розмірі 1 137 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 41 468,69 грн. та пені у розмірі 1 513,41 грн.

Заочним рішенням Балтського районного суду Одеської області від 18 березня 2021 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором за тілом кредиту в розмірі 1 137 грн. В решті вимог - відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилова Олена Леонідівна подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Балтського районного суду Одеської області від 18 березня 2021 року в частині відмови у вимогах про стягнення процентів за користування кредитними коштами та задовольнити вказані вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Таким чином рішення суду оскаржується лише в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом у розмірі 41 468,69 грн., в іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується і тому в апеляційному порядку не переглядається

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процессуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Відмовляючи у позові Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині процентів за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з безпідставності заявлених вимог в цій частині.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 27.10.2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору позичальник отримав можливість користуватися грошовими коштами у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

До анкети-заяви банк додав розрахунок заборгованості, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, які розміщених на сайті ПриватБанку, довідку від 27.10.2011 року про умови кредитування карткою «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» підписаною ОСОБА_1 , довідку про строк дії картки та виписку про рух коштів по картковому рахунку.

За розрахунком банку, заборгованість відповідача по кредиту станом на 31.08.2020 року становить 44 119,10 грн. та складається з тіла кредиту у розмірі 1 137 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 41 468,69 грн. та пені у розмірі 1 513,41 грн.

Розглядаючи вказану справу, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

03 липня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19 зробила висновок, що надані Банком Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки не містять підпису відповідача, а тому їх не можна вважати складовою кредитного договору. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів, Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, комісії, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути в тому числі і проценти від суми неповернутого в строк тіла кредиту за процентною ставкою 43,2% для картки «Універсальна» з посиланням на Умови та Правила надання банківських послуг.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» вказувало, що суд першої інстанцій безпідставно не взяв до уваги при визначенні розміру заборгованості довідку про умови кредитування, якою передбачено розмір, ставка та порядок нарахування відсотків за користування кредитними коштами, яка містить підпис відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що у довідці про умови кредитування з використанням платіжної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 27.10.2011 року зазначено крім базової відсоткової ставки та розміру щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, також розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи та комісія (а.с.10).

Зазначена довідка підписана ОСОБА_1 27.10.2011 року.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом в межах строку кредитування та від суми неповернутого в строк кредиту розрахованих для картки «Універсальна» у розмірі 41 468,69 грн. з посиланням на неузгодженість таких умов сторонами у зв`язку з не підписанням Умов та Правил, є помилковими.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком районного суду виходячи з такого.

Як вже зазначалося, Банком доведено видачу відповідачу коштів у вигляді відкриття карткового рахунку та користування протягом кількох років кредитними коштами із встановленим на карту кредитним лімітом, який відповідачем періодично повертався, а проценти - частково сплачувалися.

Згідно з паспортом споживчого кредиту вбачається, що сторонами погоджено процентну ставку за користування кредитними коштами.

Встановивши факт отримання відповідачем грошових коштів і користування цими коштами на картковому рахунку протягом кількох років, часткове повернення коштів зі сплатою винагороди банку за користування коштами, суд першої інстанції не взяв до уваги погоджені сторонами умови користування грошовими коштами в тому числі і на випадок невиконання стороною зобов`язань у повному обсязі (прострочення).

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

У справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях: перше значення - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; а друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином, наразі правова позиія Великої Палати ВС концептуально зводиться до того, що які нараховуються за надані в користування грошових коштів поділяються на дві категорії:

"проценти за користування кредитом" - проценти які нараховуються в межах строку кредиту (позики) визначеного в договорі, і такі проценти розуміються як "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами", розмір яких визначається договором або законом, і які сплачуються позичальником та порядок виплати яких урегульовано ч. 1 статті 1048 та ч. 1 статті 1054 ЦК України.

"проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами" - проценти які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати яких урегульовано частиною 2 статті 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування.

При цьому Велика Палата ВС наголосила на тому, що у разі сплати процентів за неправомірне користування кредитом, проценти за користування кредитом за той же період часу не сплачуються.

Проценти за правомірне користування грошовими коштами можуть нараховуватись лише в межах визначеного договором строку кредитування. Після спливу строку кредитування, нарахування процентів за користування кредитом припиняється в силу приписів статей 1048, 1054 ЦКУ, що підтверджується висновками Великої палати ВС (пункти 48-55 постанови від 28.03.2018 № 444/9519/12).

Строк кредитування за картковим договором обмежується строком дії кредитної карти, який в даному випадку, як вбачається з доданої Банком довідки обмежений останнім днем травня 2015 року (а.с. 7).

Тому в межах строк кредитування для визначення розміру процентів за користування кредитними коштами підлягає застосуванню погоджений розмір - 2,5% на місяць від розміру неповерненого кредиту.

Будучи належним чином повідомленим про розгляд справи в районному суді, відповідач заперечень проти позову (в тому числі заяви про застосування позовної давності) не подав.

До суду з позовом до відповідача Банк звернувся у жовтні 2020 року, розрахувавши проценти за користування кредитом станом на 31.08.2020 року.

У відповідності до висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, проценти за користування кредитом за договірною ставкою після спливу строку кредитування не нараховуються і не стягуються, оскільки права кредитора захищаються ч.2 ст. 625 ЦК України.

Втім, з такими вимогами (про стягнення процентів в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України позивач не звертався і цією правовою нормою заявлені вимоги про стягнення процентів за кредитним договором не мотивував).

Заявлені до стягнення проценти стосуються процентів які передбачені довідкою про умови користування грошовими коштами Банку, тобто є договірними.

Тому вимоги про стягнення процентів за користування кредитом, розмір ставки яких погоджений сторонами у довідці про умови кредитування і які нараховані до 31.05.2015 року включно, є обґрунтованими.

Станом на 31.05.2015 року, коли сплив строк кредитування, проценти відповідно до поданого позивачем розрахунку нараховані у розмірі 203 грн. 98 коп.

Тому стягненню підлягають проценти за користування кредитом у розмірі 203 грн. 98 коп.

В решті заявлені вимоги про стягнення процентів нараховані з 01.06.2015 року до 31.08.2020 року з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, задоволенню не підлягають по суті.

Враховуючи наведене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції - зміні з урахуванням підстав та мотивувань наведених в цій постанові апеляційного суду та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у загальному розмірі 1 340 грн. 98 коп., в тому числі кредит - 1 137 грн. та проценти - 203 грн. 98 коп. В решті заявлених вимог про стягнення процентів слід відмовити.

Внаслідок апеляційного перегляду ухвалено нове судове рішення про стягнення 1 340 грн. 98 коп.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Вимоги були заявлені на суму 44 119,10 грн. З урахуванням перегляду апеляційним судом задоволено вимоги у загальному розмірі 1 340,98 грн., що становить 3 % від заявлених вимог.

При поданні до суду позову позивачем сплачено судовий збір 2 102 грн., внаслідок чого з урахуванням принципу пропорційності з відповідача на користь позивача слід стягнути 65 грн. 16 коп.

Разом з тим апелянтом-позивачем оспорювалося рішення суду, лише в частині не задоволених вимог зі стягнення процентів 41 468,69 грн., що становить 94 % від заявлених вимог.

Тому судовий збір за подання апеляційної скарги, який підлягав сплаті становить: 2012*1,5*94% = 2 963,82 грн.

З урахуванням того, що апеляційним судом вимоги в частині фактично оскаржених майнових вимог на суму 41 468,69 грн. задоволено вимог 203,98 грн., що становить 0,5 %, внаслідок чого з відповідача на користь позивача слід стягнути 15 грн. 76 коп.

Решта судового збору, як зайве сплачена 189,18 грн. може бути повернута за заявою платника судового збору в порядку Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни - задовольнити частково.

Заочне рішення Балтського районного суду Одеської області від 18 березня 2021 року - змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у загальному розмірі 1 340 грн. 98 коп., в тому числі кредит - 1 137 грн. та проценти - 203 грн. 98 коп.

В іншій частині позовних вимог про стягнення процентів - відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за подання позову до суду 65 грн. 16 коп. та за подання апеляційної скарги 15 грн. 76 коп., а всього стягнути у загальному розмірі 80 грн. 92 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків передбачених частиною 3 статті ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 20.04.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В.Князюк

С.О. Погорєлова