ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/2325/18 Номер провадження 22-ц/814/549/22Головуючий у 1-й інстанції Коновод О. В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.

секретар: Таценко Т.Р.

імена (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Павелко Руслана Сергійовича

на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 18 листопада 2021 року у складі судді Коновода О.В.

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватний нотаріус Гадяцького районного нотаріального округу Полтавської області Антонова Тетяна Василівна, Хорольська міська рада Лубенського району Полтавської області, про визнання недійсним заповіту,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_3 19.12.2011 року склала заповіт за яким все належне їй майно заповіла ОСОБА_1 .

У встановлений законом строк позивач звернулася до Гадяцької державної нотаріальної контори, від якої їй стало відомо, що існує ще один заповіт від «20» липня 2016 року, згідно якого ОСОБА_3 начебто заповіла належну їй квартиру ОСОБА_2 , що був посвідчений секретарем Вишняківської сільської ради, реєстраційний № 32.

Позивачка вважає, що заповіт підписала не спадкодавиця, а інша особа, заповіт складено з порушенням вимоги щодо його посвідчення, а тому він має бути визнаний недійсним.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 18 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування, а саме: не надано доказів того, що волевиявлення ОСОБА_3 не відповідало її волі, що підпис на заповіті є підробленим, тому позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Павелко Р.С., просив скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заповіт ОСОБА_3 складений 20.07.2016 року з порушенням щодо його посвідчення, а саме секретар Вишняківської сільської ради Савчук С.С. не мала повноважень на посвідчення оспорюваного заповіту, тому він має бути визнаний недійсним.

Вказав, що ухвалою місцевого суду від 30.06.2021 року було задоволено його клопотання про витребування протоколів засідань сесії та виконкому Вишняківської сільської ради за 2015-2016 роки, щодо покладення на посадових осіб ради обов`язків посвідчувати нотаріальні дії, проте вказана ухвала суду не була виконана, що свідчить про відсутність повноважень секретаря сільської ради Савчук С.С. на посвідчення заповіту.

Окрім того, просив стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані з апеляційним розглядом справи.

Від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Третяк К. П. до суду надійшов відзив в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Відзив мотивований тим, що підставою для визнання недійсним заповіту була ч. 2 ст. 1257 ЦК України - волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, зокрема внаслідок підробки підпису заповідача ОСОБА_3 . Додатковими підставами визнання недійсним заповіту позивач зазначила порушення деяких вимог його посвідчення та несвоєчасність реєстрації у спадковому реєстрі, проте не відсутність у секретаря сільської ради повноважень на посвідчення оспорюваного правочину.

Зазначила, що невиконання вимог ухвали про витребування доказів не може слугувати підставою для висновку про відсутність у секретаря сільської ради повноважень на посвідчення оспорюваного заповіту та підставою для оскарження рішення суду в апеляційному порядку.

Окрім того вказала, що при подачі позову ОСОБА_1 не вказувала як обставину, якою обґрунтовує свої вимоги, відсутність у секретаря сільської ради повноважень на посвідчення заповіту. Клопотання про витребування даного доказу, в порушення вимог ст. 84 ЦПК України, позивач заявила через два з половиною роки після подачі позову без обґрунтування неможливості його подання у встановлений строк з причини, що від неї не залежали.

Таким чином, вважає, що суд першої інстанції розглянув справу за наявними в ній доказами, тому рішення суду є законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 виданого 05 жовтня 2017 року, про що складено відповідний актовий запис № 255 (т. 1 а. с. 7).

Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а. с. 14).

Позивач вказала, що 19.12.2011 року ОСОБА_3 склала заповіт за яким все належне їй майно заповіла ОСОБА_1 .

Після смерті ОСОБА_1 позивачка у встановлений шестимісячний строк з часу відкриття спадщини звернулася з письмовою заявою про прийняття спадщини до Гадяцької державної нотаріальної контори, від якої їй стало відомо, що існує ще один заповіт від «20» липня 2016 року, згідно якого ОСОБА_1 заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_2 , що був посвідчений секретарем Вишняківської сільської ради, реєстраційний № 32.

Вказала, що оспорюваний заповіт від 20.07.2016 року є недійсним та порушує її права як спадкоємця.

Проте, позивачем на підтвердження порушених прав не було долучено заповіт ОСОБА_3 від 19.12.2011 року, згідно якого ОСОБА_1 є спадкоємцем майна померлої.

До позовної заяви було долучено інформаційну довідку зі спадкового реєстру, проте в ньому відсутні відомості, що спадкоємцем згідно заповіту ОСОБА_3 посвідченого 19.12.2011 року є саме ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 9).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Суд не вправі змінювати заявлені позивачем вимоги, предмет та підстави позову.

Принцип диспозитивності цивільного судочинства покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом не повинен виходити за межі цих вимог.

Приписами частини другої ст. 264 ЦПК України встановлено, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, суд першої та апеляційної інстанції розглядають справи виключно в межах заявлених сторонами вимог.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду, самостійно визначила, на яких доказах ґрунтується її позовна заява.

Обставинами, якими позивач обгрунтовувала позовні вимоги щодо визнання заповіту ОСОБА_3 від 20.07.2016 року недійсним було те, що заповіт підписала не спадковдавець ОСОБА_3 , а інша особа, а відтак це не відповідало волі померлої.

Окрім того, підставами для визнання оспорюваного заповіту недійсним ОСОБА_1 вказала порушення вимог закону щодо його посвідчення, а саме:

- при посвідченні заповіту було порушено вимоги щодо його посвідчення викладенні в п.1.4 розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 14.11.2011 року за № 1298/20036, а саме в оспорюваному заповіті не зазначено особу, на прохання якої його було записано за допомогою загальноприйнятих технічних засобів та що перед його підписом, заповіт було прочитано ним уголос та підписаний заповідачем;

- у заповіті вже після його підписання зазначено друкованим способом та іншим шрифтом: «Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_3 і власноручно нею підписаний о дев`ятій годині тридцять хвилин.», тобто заповіт не містить зазначення самого заповідача, що ним перед його підписом було прочитано уголос та підписано заповідачем;

- заява про реєстрацію заповіту в порушення Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 року № 491, була подана лише 09.11.2016 року о 12 годині 50 хвилин, тобто через три місяці двадцять днів після його складання.

Позивач не обгрунтовувала своїх вимог тим, що секретар Вишняківської сільської ради Савчук С.С. не мала повноважень на посвідчення заповіту, тобто дана обставина не була предметом доказування в суді першої інстанції.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування, а саме: не надано доказів того, що волевиявлення ОСОБА_3 не відповідало її волі, що підпис на заповіті є підробленим

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що за життя, 20.07.2016 року, ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений секретарем Вишняківської сільської ради Савчук С.С., за реєстровим № 32, згідно якого заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (т. 1 а .с. 11).

Відповідно до положень ст. ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом ст. ст. 1218, 1220, 1221 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно ст. ст. 1222, 1223 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтями 1258, 1261 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. ст. 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Місцевим судом встановлено, що під час оформлення заповіту від 20.07.2016 року, вищевказані норми закону були виконані, оскільки заповіт складено в письмовій формі, зазначені місце та час його складання, заповіт засвідчено секретарем Вишняківської сільської ради, який є уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування.

Встановлено, що заповіт від 20.07.2016 року як односторонній правочин відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: - зміст заповіту не суперечить актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

- особа, яка вчинили правочин, тобто ОСОБА_3 , мала необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення ОСОБА_3 щодо розпорядження квартирою на користь відповідача ОСОБА_2 було вільним і відповідало її внутрішній волі.

- заповіт вчинений у формі, встановленій законом та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Посвідчувальний напис на заповіті від 20.07.2016 року вчинений секретарем Вишняківської сільської ради Савчук С.С. у відповідності до затвердженої форми посвідчувального напису на заповіті, записаному зі слів заповідача (Додаток 1 до Порядку № 3306/5 від 11.11.2011 року). Згідно затвердженої форми у тексті посвідчувального напису на заповіті, який записаний зі слів заповідача, повинні бути слова: «Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем (ПІП) і власноручно підписаний ним у присутності ОСОБА_2 ».

Щодо розпорядження ОСОБА_3 як заповідача в заповіті від 20.07.2016 року не викликає будь-яких непорозумінь чи сумнівів, неясностей чи суперечок після відкриття спадщини, тобто вимоги п. 17 Постанови КМУ від 15.06.1994 р. № 419 «Про порядок посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених» та п. 1.6. розділу III Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом МЮУ №3306/5 від 11.11.2011 року, виконані.

Згідно з п. 8 Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 року № 491, посадові особи органів місцевого самоврядування вносять до Спадкового реєстру відомості про посвідчені заповіти шляхом подання Держінформ`юсту або його філіям заяв про реєстрацію. Тобто посадові органи органів місцевого самоврядування не здійснюють безпосередню реєстрацію заповіту, оскільки не є реєстраторами Спадкового реєстру, а лише подають реєстратору відповідну заяву.

Відповідно до ст. 1254 Цивільного кодексу України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт або скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює дію заповіту, який заповідач склав перед цим. Навіть якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених ст. 225 та 231 ЦК України.

Отже, скасування заповіту є правом особи, а останній складений заповіт завжди скасовує попередній заповіт. Таким чином, заповіт від 19.12.2011 року є скасованим в результаті складання заповіту від 20.07.2016 року в частині спадкування права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Частина 2 ст. 1257 ЦК України встановлює, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до висновку експертів № 33106/33107/19-32 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 28.02.2020 року, складеного експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Трасюк І.М., Шкарівської Н.І. встановлено, що підписи, які містяться в графі "ПІДПИС:" у заповіті від 20.07.2016, посвідченому секретарем Вишняківської сільської ради Савчук С.С. та зареєстрованому в реєстрі за № 32, а також у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій Вишняківської сільської ради Хорольського району Полтавської області за 2016 рік на сторінці 10 у графі 7 " Підпис осіб (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії" у записі про нотаріальну дію за № 32, вчинену 20.07.2016 - виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів. Підпис, який міститься в графі " ПІДПИС:" у заповіті від 20.07.2016, посвідченому секретарем Вишняківської сільської ради Савчук С.С. та зареєстрованому в реєстрі за № 32 вчинений 20.07.2016 - виконаний ОСОБА_3 . Підпис, який міститься у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій Вишняківської сільської ради Хорольського району Полтавської області за 2016 рік на сторінці 10 у графі 7 " Підпис осіб (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії" у записі про нотаріальну дію за № 32, вчинену 20.07.2016 виконаний ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 219-227).

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвала суду першої інстанції від 30.06.2021 року, якою було задоволено клопотання про витребування протоколів засідань сесії та виконкому Вишняківської сільської ради за 2015-2016 роки, щодо покладення на посадових осіб ради обов`язків посвідчувати нотаріальні дії, не виконана, що свідчить про відсутність у секретаря сільської ради повноважень на посвідчення заповіту, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вказана обставина не була зазначена в позовній заяві як підстава позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд першої інстанції відповідно до ст. ст. 89, 263 ЦПК України ухвалив рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами та випливають із встановлених обставин, та визначив правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, внаслідок чого дійшов законного і обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Доводами скарг, які належним чином не доведені, висновки суду не спростовані.

Отже, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Таким чином, враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, вимога апелянта про розподіл судових витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Павелко Руслана Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 18 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді: С.А. Гальонкін

Г.Л. Карпушин