Справа № 211/5119/20
Провадження № 2/211/154/22
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
22 листопада 2022 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі :
головуючого судді Середньої Н.Г.,
за участю секретаря судового засідання Бехало В.В.,
у відсутність сторін,
розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Довгинцівський районний у місті Кривому Розі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про оспорювання батьківства,
позивач ОСОБА_1 звернувся до суду 01 вересня 2020 року з вищезазначеним позовом та просить суд виключити відомості про нього, як батька дитини, з актового запису про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на відсутність кровного спорідненість між ними. В обґрунтування вимог зазначено, що з 31 березня 2000 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . До реєстрації шлюбу вони підтримували фактичні стосунки. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 народила сина ОСОБА_2 та здійснила реєстрацію його народження. Після здійснення реєстрації народження у нього виникли сумніви щодо його батьківства, а оскільки ОСОБА_4 не спростувала його підозри, в середині 2000 року він припинив з нею подружні стосунки та виїхав на проживання за кордон. У 2013 році їх шлюб було розірвано, ОСОБА_4 не мала до нього претензій щодо виховання дитини та матеріального забезпечення, тому він не став перевіряти підозру щодо його батьківства та не міг достовірно впевнитися у ньому. Із середини 2000 року він постійно проживав за кордоном, у м. Кривому Розі йому на праві спільної часткової власності належить 1/3 частина трикімнатної квартири, якою він вирішив розпорядитися шляхом продажу. При цьому виявив, що вказане майно не може бути відчужене внаслідок наявності боргу по аліментам в сумі 54 785,10 грн. та внесення його до Єдиного реєстру боржників. Рішенням суду від 21 жовтня 2013 року його та ОСОБА_4 позбавлено батьківських прав відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та стягнуто аліменти на утримання дитини. Вказане рішення винесено за його відсутності, про зазначені обставини йому стало відомо у жовтні 2019 року. З цього часу вживались заходи вирішення спору мирним шляхом, але відповідач та його опікун наполягають на сплаті боргу по аліментам. Зазначив, що з 18 грудня 2015 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі та при перевірці здоров`я виявив, що не може мати дітей внаслідок перенесеного в дитинстві захворювання. Тому наполягає на задоволенні вимог.
Ухвалою суду від 01 жовтня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 06 квітня 2021 року закрито підготовче судове засідання. За клопотанням позивача призначено у справі судову молекулярно-генетичну (ДНК-аналіз) експертизу, на вирішення якої поставити питання чи є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.
Ухвалою суду від 13 жовтня 2021 року відновлено провадження по справі
В судове засідання сторони не з`явились, до суду надійшла заява представника позивача адвоката Зеленкіної Н.Г. про розгляд справи за її відсутності.
Суд, враховуючи вимоги частини 1 статті 223 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних мотивів.
Згідно частини третьої статті 136 СК України оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.
Однак, згідно вимог статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.
Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення також в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 7).
Пунктами 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.
Як встановлено судом, згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію відповідно до статей 126, 133, 135 СК України, батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с. 25-26 копія витягу).
Оспорюваний позивачем актовий запис № 447 про народження ОСОБА_2 , в якому зазначено відомості про ОСОБА_1 як батька дитини, вчинено Довгинцівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області 22 серпня 2000 року.
Враховуючий, що оспорюваний актовий запис про народження ОСОБА_2 був вчинений в серпні 2000 року, до спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні положення КпШС України, чинні на час їх виникнення, тобто на час вчинення оспореного позивачем актового запису.
Подібні за своєю суттю правові висновки щодо застосування до вирішення спірних правовідносин законодавства, чинного станом на момент їх виникнення викладено у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (касаційне провадження № 61-4163св18), у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц та у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц.
Відповідно до частини першої статті 56 КпШС України, особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень, або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис.
Позивач стверджує, що не знав і не міг знати про те, що відповідач не його дитина, лише мав підозри щодо цього та про наявність рішення суду від 21 жовтня 2013 року про позбавлення його батьківських прав та стягнення аліментів дізнався лише у 2019 році.
Разом з тим, згідно матеріалів справи, рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 жовтня 2013 року, ухваленого за позовом Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, позов задоволено: позбавлено відповідачів батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнуто аліменти на утримання дитини (а.с. 17-18 копія рішення). З тексту рішення вбчається, що батько дитини нієякої участі у вихованні та утриманні сина не брав, оскільки не ввважав себе його батьком.
За змістом частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
На підставі частини 7 статті 81 ЦПК України судом здійснено пошук в Єдиному державному реєстрі судових рішень та встановлено, що рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 жовтня 2013 року у справі № 211/3027/13 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про виключення відомостей про батька дитини з актового запису, у задоволенні позову відмовлено у зв`язку з пропуском річного терміну, коли позивач, відповідно до статті 56 КпШС міг оспорити батьківство. Згідно тексту рішення, ОСОБА_1 звернувся до суду 24 травня 2013 року, зазначивши, що він не є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але звернувся до суду лише в травні 2013 року, оскільки тільки в 2013 році від відповідача дізнався, що він не є батьком дитини.
Розгляд вказаної справи відбувся за участю представника позивача, рішення набрало законної сили 12.11.2013.
Отже за вказаних обставин, суд вважає доведеним, що позивачу було достовірно відомо про реєстрацію його батьківства, яке він не визнавав, однак тривалий час не вчиняв будь-яких дій для вирішення цього питання, а коли звернувся у 2013 році до суду з відповідним позовом, то отримав відмову через пропуск встановленого законом строку, що підтверджується судовим рішенням та не спростовано позивачем.
У вказаному рішенні ЄСПЛ зробив висновок про те, що встановлення терміну давності щодо можливості порушення позову про батьківство може бути виправдане прагненням домогтися правової визначеності в сімейних відносинах і захистити інтереси дитини. До сих пір Європейському Суду доводилося розглядати тільки такі справи, в яких з першого дня життя дитини заявник напевно знав або мав підстави припускати, що він не був батьком цієї дитини, але - з огляду на причин, що не мають відношення до закону - не робив ніяких кроків, щоб оспорити своє батьківство в межах встановленого законом терміну (див. акти Суду у справах «Йилдирим проти Австрії» [Yildirim v. Austria] і «Расмюссен проти Данії» [Rasmussen v. Denmark]).
Та обставина, що заявнику не дали можливості відмовитися від батьківства, тому що він не виявив, що він міг і не бути батьком дитини, поки не пройшло більше одного року після того, як він дізнався про його народження, не було пропорційно по відношенню до переслідуваної державою законної мети. Отже, незважаючи на широкі межі розсуду держави, воно не забезпечило в даному випадку поваги до права заявника на його приватне життя.
Разом з тим, положеннями національного законодавства, яке регулює сімейні правовідносини, зокрема, відносини батьків та дітей, встановлене визначене коло взаємних прав і обов`язків батьків і дітей, обов`язки батьків по захисту прав та інтересів неповнолітніх дітей, права і обов`язки батьків по вихованню дітей, тощо.
Указані обов`язки батьків щодо неповнолітніх дітей діють з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини, піклування про її фізичний і духовний розвиток, її навчання, підготовку до самостійного життя, спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, надання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, сприяння засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, створення умов для отримання дитиною освіти, тощо, надані батькам до досягнення дитиною повноліття, після чого дитина набуває повної правосуб`єктності і необхідність виконання батьками указаних вище обов`язків не є імперативно. Існування відомостей про батька в актовому записі про народження дитини після досягнення дитиною повноліття саме по собі не призводить до порушення прав особи, яка записана батьком дитини (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 336/2362/16)
У справі, що розглядається, підставою для звернення до суду із позовом про оспорювання батьківства щодо повнолітньої дитини стало наявність боргу по аліментам та перешкоди позивачу, у зв`язку з цим, розпоряджатися належним майно. Отже позов подано не в інтересаї дитини чи з метою домогтися правової визначеності в сімейних відносинах, а виключено з матеріальних причим, що стали наслідком невирішення позивачем без поважних причин виниклої проблеми впродовж тривалого часу. З цих підстав, суд вважає, що встановлений законом строк, який пропущений позивачем, не можна вважати надмірним втручанням держави в сімейне життя та таке рішення суду не буде суперечити вище вказаним рішенням Європейського суду з прав людини.
Окрім того, у цій справі слід зазначити наступне. Позивач оспорює своє батьківство щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Станом на момент звернення позивача до суду із даним позовом у вересні 2020 року ОСОБА_2 вже досяг повноліття.
До того ж суд констатує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства, що також узгоджується з практикою ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справі «Калачова проти Російської Федерації» від 07 травня 2009 року, № 3451/05, § 34).
Ухвала суду від 06 квітня 2021 року про призначення судово-генетичної експертизи про встановлення батьківства ОСОБА_1 відносно дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повернута експертною установою без виконання у зв`язку з неявкою обох сторін на експертизу (а.с. 62).

Згідно статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, на підставі наданих сторонами доказів, повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог.

Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. 56 КПШС, ст. 136 СК України, ст.ст. ст..ст. 10, 12, 13, 81, 141, 200, 206, 263, 265 ЦПК України, суд

ухвалив :

в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 25 листопада 2022 р

Суддя Н.Г.Середня