Справа № 464/2130/22 Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/811/2297/22 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

без участі сторін, розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 2500,00 доларів США, одержаних згідно розписки від 01 липня 2020 року, 8000 грн. витрат на правову допомогу та 992,40 грн. судового збору.

В обґрунтування позову покликалась на те, що 01 липня 2020 р. вона передала відповідачці кошти в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) дол. США, котрі остання зобов`язалась врахувати у вартість Ѕ квартири за адресою АДРЕСА_1 під час продажу.

Стверджувала, що 17 листопада 2021 р. ОСОБА_1 звернулась з позовом до неї про виділ ідеальної частки у даній квартирі із спільної сумісної власності та встановлення порядку користування.

Зазначала, що 17 січня 2022 р. вона надіслала відповідачці вимогу про повернення коштів, згідно розписки від 01 липня 2020 р., котра одержана 19 січня 2022 р.. Вимога про повернення коштів мотивована очевидною, на її думку, зміною намірів та обставин з боку відповідачки ОСОБА_1 щодо зазначеної квартири.

Вказувала, що 27 квітня 2022 р. Сихівським районним судом м.Львова в справі №464/329/22 ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3000 дол.США та 21872,97 грн. в рахунок погашення боргу і процентів за розпискою від 14 вересня 2018 р.

Зазначала, що передані позивачкою кошти є авансом, сторони не уклали та не оформили договір чи попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна за формою, передбаченою ст. 657 ЦК України; одна сторона відмовилися від майбутнього укладення договору, однак особа, що отримала грошову суму, відмовляється від повернення безпідставно отриманого, а тому такі кошти, незалежно від поведінки та вини будь-якої зі сторін, повинні бути повернуті власнику в тому розмірі, в якому вони надавались.

Звертала увагу, що оскільки договір купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися врахувати вказану суму при укладенні такого договору в майбутньому, тому передані позивачкою відповідачці кошти в розмірі 2500 дол.США є авансом, який підлягає поверненню позивачці.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10 серпня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму коштів у розмірі 2500 доларів США одержаних згідно розписки від 01.07.2020 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8000 тисяч гривень витрат на правову допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 992, 40 грн. судового збору.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що кошти в сумі розміром 2500 дол. США є авансом, наданим їй позивачкою ОСОБА_2 в рахунок проведення в майбутньому нотаріальної дії - договору купівлі-продажу.

Вказує, що про повернення коштів в розписці немає жодного слова, натомість чітко зазначається дія, при якій вони будуть враховані нею при взаєморозрахунку при продажу 1/2 ідеальної частки ОСОБА_2 .

Також зазначає. що не було можливості продати свою частку ОСОБА_2 , оскільки не були належним чином оформлені правовстановлюючі документи на спірну квартиру для вчинення такої нотаріальної дії.

На думку скаржниці, оскільки ОСОБА_2 відмовилася піти до нотаріуса та укласти договір про виділ частки із спільної сумісної власності, вона була змушена була звернутися до суду з цих підстав. Сихівський районний суд м. Львова від 21 березня 2022 року її позов задовольнив в повному обсязі, шляхом виділення 1/2 ідеальної частки у спірній квартирі та встановлення порядку користування квартирою.

За вказаних обставин, вважає позов ОСОБА_2 про повернення коштів передчасним та таким, що не відповідає обставинам справи.

Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 серпня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 10 листопада 2022 року, є дата складення повного судового рішення 05 грудня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 01 липня 2020 року позивачка передала відповідачці кошти в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) дол.США, котрі остання зобов`язалась врахувати у вартість Ѕ квартири за адресою АДРЕСА_1 під час продажу.

Як випливає з пояснень сторін, основний договір купівлі-продажу спірної квартири між сторонами укладено не було, а вказану суму сторони визначають як аванс.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст.546 ЦК України завдаток є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання.

Поняття завдатку визначено у статті 570 ЦК України, відповідно до положень якої завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом (ст.570 ЦК України).

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу нерухомості. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно з положеннями статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.

Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, -у письмовій формі.

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачкою грошова сума в розмірі 2500 дол. США є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком.

Частина 2 ст. 570 ЦК України встановлює презумпцію авансу, так як на відміну від завдатку аванс це лише спосіб платежу, він не виконує забезпечувальної функції за правилами ч.1 ст. 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати.

З цього випливає, що коли сторони хочуть визначити, що сплачена сума є завдатком, вони мають здійснити наступне.

По-перше, між сторонами має бути укладений договір, яким передбачаються зобов`язання сторін (сплата коштів боржником, та передання майна, надання послуг, тощо кредитором). Тобто це не може бути попередній договір, про укладення у майбутньому основного договору. Це має бути саме основний договір. В інакшому випадку сплачена сума коштів вважатиметься авансом.

По-друге, форма домовленості про сплату завдатку має бути письмова. Сторони можуть укласти окремо договір завдатку або передбачити його умови в основному договорі.

По-третє, сторони мають прямо зазначити, що сума грошей, що сплачується боржником у рахунок майбутніх платежів є завдатком.

Таким чином, за умови відсутності хоча б одного з трьох вищенаведених критеріїв відмінності передані однією стороною другій стороні грошові суми у рахунок належних за договором платежів є не завдатком, а авансом. Договір купівлі-продажу квартири між сторонами укладено не було, тому передані позивачкою грошові кошти не можуть вважатись завдатком, вони є авансом, який підлягає поверненню у зв`язку із не укладенням договору купівлі-продажу незалежно від того, з чиєї вини він не був укладений.

Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той хто отримав аванс, повинен його повернути.

За вказаних обставин, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що передані позивачем кошти є авансом, сторони не уклали та не оформили договір чи попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна за формою, передбаченою ст. 657 ЦК України; одна сторона відмовилися від майбутнього укладення договору, однак особа, що отримала грошову суму, відмовляється від повернення безпідставно отриманого, а тому такі кошти, незалежно від поведінки та вини будь-якої зі сторін, повинні бути повернуті власнику в тому розмірі, в якому вони надавались.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передані позивачкою відповідачці гроші є авансом, який підлягає поверненню позивачці.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачкою було передано відповідачці ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 2500,00 доларів США саме в якості авансу за продаж квартири. Оскільки договір між сторонами не укладався, продаж квартири не відбувся, договір щодо завдатку у належній формі не оформлено, відповідно, передані кошти не виконують забезпечувальну функцію, правові наслідки статті 571 ЦК України в даному випадку не застосовуються - а відтак сума отриманого відповідачем авансу підлягає поверненню.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеними Верховним Судом України у постановах: від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 та Верховним Судом у постанові від 30 січня 2019 року №461/5297/16-ц (провадження № 61-22017св18).

Крім цього встановлено, що заперечень від відповідача на адресу суду щодо протилежного, а саме не отримання цих коштів, отримання їх в меншій сумі чи за іншою правовою природою - не надходило.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позов підлягає задоволенню, належні докази виконання відповідачкою свого зобов`язання перед позивачкою відсутні, а відтак позивачці необхідно повернути суму авансу у розмірі 2500,00 дол. США.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що у відзиві було зазначено, що відшкодування витрат на правову допомогу є передчасним не спростовує висновку суду про необхідність стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн. , оскільки ОСОБА_1 , не заявляла клопотання про необґрунтованість та не співмірність заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, жодних обґрунтувань щодо неспівмірності заявлених витрат на правничу допомогу не висловлювала та клопотання щодо зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката з доказами необґрунтованості понесених позивачем витрат не надавала.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 серпня 2022 року залишити без зміню

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 05 грудня 2022 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколоти Т.І.