12.10.2022 Єдиний унікальний номер 205/3304/21
Єдиний унікальний номер судової справи 205/3304/21
Номер провадження 2/205/1306/22
РІШЕННЯ

іменем України

12 жовтня 2022 року

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Шевцової М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу №205/3304/21 за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «МЕГАБАНК» про визнання кредитного договору частково недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

21.04.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до акціонерного товариства «МЕГАБАНК» про визнання кредитного договору частково недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що 29.03.2019 року між АТ «МЕГАБАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 17-723-850-2-19-Г (далі - Договір), відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 107 768,62 грн. зі сплатою відсотків та строком повернення до 26.03.2021 року включно. Також умовами договору визначено розмір комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,7 відсотки від суми кредиту щомісячно та встановлено, що розмір щомісячного платежу становить 8 153,22 грн. та включає суму ануїтетного платежу (крім першого та останнього), а також суму щомісячної комісійної винагороди.

Додатком № 1 до Договору передбачено графік платежів та обчислення загальної вартості кредиту та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, з якого вбачається, що позивач повинна повернути отриману суму кредиту в розмірі 107 758,62 грн., відсотки в розмірі 18 082,51 грн., а також сплатити несправедливо велику суму комісії за обслуговування кредиту, а саме комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості (без зазначення, що саме включає таке обслуговування) у загальному розмірі 72 737 грн.

У позові зазначено, що Закон України «Про споживче кредитування» у визначенні загальних витрат за споживчим кредитом містить витрати на комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, до яких відносить вичерпний перелік таких послуг.

Правилами обслуговування клієнтів в АТ «МЕГАБАНК» (далі - Правила) встановлено, що за надані послуги при відкритті та обслуговуванні поточного рахунку клієнт сплачує банку комісійну винагороду. Також Правила містять положення, відповідно до якого банк шляхом надання послуги SMS-інформування повідомляє клієнта про рух коштів (зарахування/списання за його поточним рахунком), послуга працює в автоматичному режимі та є підключеною за умови наявності коштів на поточному рахунку клієнта в передостанній робочий день звітного місяця для сплати комісійної винагороди за послуги. Клієнт зобов`язаний сплатити винагороду за користування послугою SMS-інформування в порядку та на умовах, передбачених договором банківського рахунку з використанням платіжної картки та/або тарифами банку.

Оскільки у Договорі та Правилах не визначено які саме супутні послуги включає в себе комісійна винагорода за обслуговування кредитної заборгованості, позивач, враховуючи зміст Правил, вважає, що банком фактично встановлено плату за надання інформації щодо її кредиту, безоплатність якої прямо передбачена ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування».

На підставі викладеного та оскільки позивач вважає умову Договору щодо сплати комісії несправедливою та такою, що порушує принцип добросовісності і спричиняє істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, а дії банку такими, що суперечать законодавству, просить суд визнати недійсним пункт 2.8. Договору, а також додаток № 1 до зазначеного договору в частині встановлення щомісячної сплати комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,7 відсотки від суми кредиту, загальний розмір якої за весь період кредитування дорівнює 72 737 грн., а також зобов`язати банк здійснити перерахунок заборгованості по Договору і зарахувати сплачені ОСОБА_1 кошти за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу по Договору.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

30.06.2021 року від представника АТ «МЕГАБАНК» Дідика С.Є. надійшов відзив на позов, в якому заперечував проти позову. Заперечення обґрунтовано тим, що укладаючи Договір з банком, ОСОБА_1 була повідомлена про орієнтовну сукупну вартість кредиту та всіх послуг, пов`язаних з одержанням кредиту, також позивач була ознайомлена з Правилами, відповідно до умов яких за послуги при відкритті та обслуговуванні поточного рахунку клієнт сплачує банку комісійну винагороду, розмір якої визначається згідно з тарифами, що затверджені тарифним комітетом. Таким чином, стягнення комісії передбачено Договором, не приховано, підпис сторін у Договорі свідчить про досягнення згоди щодо всіх істотних умов договору до передачі грошових коштів, а часткове погашення позивачем кредитної заборгованості свідчить, що нею визнані умови кредитного договору. На підставі викладеного просить відмовити в задоволенні позову за необґрунтованістю.

13.10.2021 року від представника АТ «МЕГАБАНК» Лактіонової О.В. до суду надійшли додаткові пояснення. У поясненнях зазначено, що законом визначено, що до супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, можуть відноситися: відкриття поточного (карткового) рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості тощо, тому представник вважає, що обслуговування кредитної заборгованості є послугою за надання якої можливе встановлення комісії. Також представник вказала, що ОСОБА_1 знала про спірний пункт Договору та свідомо погодилась на нього, а нарахована банком комісійна винагорода є щомісячною платою за послуги, що не відносяться до категорії безоплатних. У поясненнях також зазначено, що комісійна винагорода, яка встановлена п. 2.8. Договору, не суперечить чинному законодавству та є характерною для відносин банківського кредитування.

Від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Казанцева С.В. надійшла заява, в якій просив розглянути справу без участі позивача та її представника, позов підтримав.

Від представника відповідача АТ «МЕГАБАНК» - Мизиненка Д.В. надійшла заява, в якій просив відкласти розгляд справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.05.2022 року розгляд справи відкладено за заявою представника відповідача, 18.06.2022 року представник відповідача у судове засідання не з`явився, а заява про відкладення розгляду справи від 06.10.2022 року не містить доказів поважності неявки в судове засідання.

Усилу ч. 3 ст. 131 ЦПК України, суд визнає, що відповідач не з`явився до суду повторно без поважних причин. Згідно із ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Разом з тим, відповідач скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву, також подав додаткові пояснення.

Суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення.

Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

У ході судового розгляду встановлено, що 29.03.2019 року між АТ «МЕГАБАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 17-723-850-2-19-Г (а.с.7-8). Відповідно до умов Договору кредитодавець надає кредит на споживчі цілі шляхом видачі грошових коштів з каси банку готівкою в загальному розмірі 107 768,62 грн., а позичальник зобов`язується повернути одержаний кредит у повному обсязі до 26.03.2021 року. Умовами Договору визначена процентна ставка за користування кредитом, що нараховується на суму заборгованості в розмірі 15 відсотків річних, а також п. 2.8. Договору визначено розмір комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,7 відсотки від суми кредиту, що сплачується щомісячно не пізніше останнього робочого дня звітного місяця. При цьому, загальна вартість кредиту на дату укладення договору становить 198 578,13 грн. (а.с.7).

Відповідно до підпунктів 3.1.1. та 3.1.2. Договору кредитодавець зобов`язується для обліку кредиту відкрити позичковий рахунок № НОМЕР_1 та для обліку нарахованих процентів за кредитом відкрити рахунок № НОМЕР_2 .

Пунктом 5.4. Договору визначено, що сторони погоджують та своїм підписом позичальник підтверджує, що цей договір з усіма додатками та Правила являють у сукупності для сторін єдиний договір, у зв`язку з чим істотні умови, які є обов`язковими для договору відповідно до чинного законодавства України можуть міститися як в тексті договору чи додатках до нього, так і у Правилах.

У додатку № 1 до кредитного договору № 17-723-850-2-19-Г від 29.03.2019 року «Графік платежів та обчислення загальної вартості кредиту та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит», який підписано позивачем, зазначено, що щомісячна комісійна винагорода за обслуговування кредитної заборгованості з 29.03.2019 року по 26.03.2021 року становить загалом 72 737 грн. (а.с.8).

Відповідно до матеріалів справи позивач отримала в касі банку грошові кошти в розмірі 107 758,62 грн., частково погашала заборгованість (а.с.31,33).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 363/1834/17 від 13.07.2022 року, свобода договору як одна із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України) є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Однак останні у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також, якщо ці відносини врегульовані імперативними нормами. Тому сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим ст. 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 01.06.2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)).

Частиною 2 ст. 627 ЦК України встановлено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно з Законом України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем.

Відповідно до ст. 20 вказаного закону укладення договору про споживчий кредит може бути пов`язано з необхідністю отримання споживачем додаткових чи супутніх послуг кредитодавця або третіх осіб. До договорів про надання додаткових чи супутніх послуг, зокрема, належать: договір оцінки майна споживача з метою визначення його кредитоспроможності; договір оцінки майна споживача, що використовується для забезпечення виконання ним зобов`язань за договором про споживчий кредит; договір страхування та інші договори, що укладаються для забезпечення виконання споживачем зобов`язань за договором про споживчий кредит; договір відкриття банківського рахунку, необхідного для отримання чи обслуговування наданого кредиту; договори про надання нотаріальних та інших додаткових чи супутніх послуг у разі, якщо вони необхідні для укладення договору про споживчий кредит.

У позові ОСОБА_1 зазначає, що Договором та Правилами не визначено, що входить до комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості.

Представник відповідача у відзиві та додаткових поясненнях, заперечуючи щодо стягнення банком в якості комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості плати за безоплатні послуги, не зазначив що саме входить до послуги з обслуговування кредитної заборгованості, однак, посилався на Главу 3.3. Правил.

Як вбачається з п. 3.3.1. Глави 3.3. «Комісійна винагорода Банку» Правил (а.с.10-13), які є частиною кредитного договору, за надані послуги при відкритті та обслуговуванні поточного рахунку клієнт сплачує комісійну винагороду.

Як встановлено судом, позивач отримала кредит готівкою через касу банку, а у Договорі банк зобов`язався відкрити позичковий рахунок № НОМЕР_1 для обліку кредиту та рахунок № НОМЕР_2 для обліку нарахованих процентів за кредитом.

З наведеного слідує, що відкриття зазначених рахунків, як і інших рахунків, виписки з яких надано банком, зумовлено необхідністю відповідача в обліку кредиту під час його погашення позивачем.

Частиною 3 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» встановлено заборону банкам вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Під час системного аналізу зазначеної норми закону та п. 3 ч. 3 ст. 47 вказаного закону Великою Палатою Верховного Суду у постанові по справі № 363/1834/17 від 13.07.2022 року зроблено висновок, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.

Отже, Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що з урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався.

Також надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 12 серпня 2019 року у справі №387/129/17.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, з урахуванням ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд дійшов висновку, що спірний п. 2.8. Договору суперечить Закону України «Про банки та банківську діяльність», оскільки встановлює плату за дії, які не є послугами клієнту, а необхідні лише банку для обліку повернення кредиту та сплати відсотків.

При цьому, суд не бере до уваги посилання представника відповідача на те, що позичальник підписала та виконувала умови кредитного договору, сплачуючи заборгованість, оскільки виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Зазначене узгоджується з позицією Великої палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 13.07.2022 року по справі 363/1834/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У рішенні від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 Конституційний Суд України вказав, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Згідно з ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Враховуючи, що п. 2.8. Договору не відповідає вимогам п. 3 ч. 3 ст. 47 та ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», суперечить фундаментальним засадам цивільного законодавства: добросовісності, розумності та справедливості, та порушує право позивача як слабкої сторони договору споживчого кредиту,суд дійшов висновку про наявність правових підстав задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання недійсним п. 2.8. Договору, а також додатку №1 до Договору в частині встановлення щомісячної сплати комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,7 відсотки від суми кредиту.

Позивач також просила зобов`язати банк здійснити перерахунок заборгованості по Договору та зарахувати вже сплачені нею кошти за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу по Договору.

Враховуючи, що суд задовольнив вимогу про визнання недійсним п. 2.8. Договору, вимога про зобов`язання банку перерахувати кредитну заборгованість позивача є ефективним способом захисту прав споживача у спірних правовідносинах.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 363/1834/17 від 13.07.2022 року.

Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування» визначено черговість погашення вимог за договором про споживчий кредит.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині зобов`язання банку з огляду на недійсність пункту 2.8. Договору перерахувати заборгованість за кредитом та зарахувати вже сплачені нею кошти за комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення боргу за Договором у відповідності до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування».

Оскільки позов ОСОБА_1 задоволено, а вона в силу Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про споживче кредитування», Законом України «Про захист прав споживачів», п. 3 ч. 3 ст. 47 та ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст.ст. 3, 203, 215, ч. 3 ст. 509, ст. 627 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263, 265, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до акціонерного товариства «МЕГАБАНК» про визнання кредитного договору частково недійсним задовольнити.

Визнати недійсними п. 2.8. кредитного договору № 17-723-850-2-19-Г, укладеного 29.03.2019 року між ОСОБА_1 та акціонерним товариством «МЕГАБАНК», та додаток № 1 до нього в частині встановлення щомісячної сплати комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості.

Зобов`язати акціонерне товариство «МЕГАБАНК», , місцезнаходження: м. Харків, вул. Алчевських, 30, з огляду на недійсність п.2.8. кредитного договору № 17-723-850-2-19-Г від 29.03.2019 року, здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , за вказаним договором, та зарахувати сплачені нею грошові кошти за комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 17-723-850-2-19-Г від 29.03.2019 року у відповідності до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування».

Стягнути з акціонерного товариства «МЕГАБАНК» , місцезнаходження: м. Харків, вул. Алчевських, 30, на користь держави 908 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Г.Остапенко