Справа № 333/5189/21
Провадження № 2/333/586/22
14 лютого 2022 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Михайлової А.В.,
за участю секретаря судового засідання Ігнатюк І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про виселення та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
ОСОБА_1 звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третьої особи 1 - ОСОБА_4 , третьої особи 2 Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про виселення та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначається, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Квартира придбана позивачем ОСОБА_1 на підставі договору дарування від третьої особи - ОСОБА_4 , з яким перебувала у шлюбі і який розірваний 27.01.2015 року.
В квартирі зареєстровані ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є рідним братом Третьої особи ОСОБА_4 , та проживає в зазначеній квартирі, і ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином Відповідача1 ОСОБА_3 та племінником Третьої особи ОСОБА_4 , не проживає в квартирі з початку 2000-х років, точна адреса його проживання Позивачу невідома.
Перебуваючи в родинних стосунках з Третьою особою ОСОБА_4 , коли він був власником квартири, були зареєстровані за адресою квартири як члени сім`ї власника житлового приміщення і набули право користування житловим приміщенням.
На теперішній час Третя особа не є власником квартири, шлюб між ним та Позивачем розірваний, отже Відповідачі не є членами сім`ї власника, яким є Позивач.
Добровільно знятися з реєстрації відповідачі не бажають, комунальні платежі не сплачують, кореспонденцію не отримують.
У той же час, факт проживання та реєстрації відповідачів перешкоджає позивачу у реалізації її права власності на вказану квартиру, зокрема щодо розпорядження цим нерухомим майном, у зв`язку з чим позивач просила суд Виселити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , Інн. НОМЕР_1 ) та визнати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням.
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2021 року у справі відкрито провадження та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження.
В судове засідання учасники справи не з`явилися.
Позивач подала до суду письмову заяву, в якій просила справу слухати за її відсутності, позовні вимоги підтримала, щодо заочного розгляду справи заперечень не подавала.
Відповідачам відповідно до вимог ЦПК України, направлено копію позовної заяви та додатків до неї, копію ухвали суду про відкриття провадження у справі. Надано строк для подачі заперечень щодо розгляду справи в порядку загального позовного провадження, відзиву на позовну заяву з наданням суду доказів в обґрунтування свого відзиву.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань від них не надходило, відзиви на позов не подавали.
Треті особи, що не заявляють самостійних вимог, про розгляд справи повідомлені належним чином. Заперечень проти вирішення справи у заочному порядку від третіх осіб до суду не надходило.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв`язку із неявкою в судове засідання відповідачів, які належним чином повідомлялися про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ними не повідомлялися, відзиву на позову вони не подали, а позивач не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів.
Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 05.11.2014 позивач ОСОБА_1 набула права власності на житлову квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що також підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 29050003 від 05.11.2014.
Дарувальником в даному договорі є третя особа 1 ОСОБА_4 , з яким Позивач перебувала у шлюбі і який розірваний 27.01.2015 року, актовий запис № 02.
Згідно витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 06.08.2021 року, відповідачі зареєстровані у вищевказаній квартирі.
Як вбачається з довідки Об?єднання співвласників багатоквартирного будинку «ПІВДЕННИЙ 57» № 129/21-72-Д від 10.08.2021 про надання інформації щодо перебування/проживання за місцем реєстрації, з моменту реєстрації об`єднання, а саме з 31.01.2017 року і по теперішній час, за зазначеною адресою проживає ОСОБА_2 , 1962 р.н., інформація про місце проживання Відповідача 2 ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) відсутня.
З пояснень Позивача, Відповідач ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) не проживає в квартирі з початку 2000-х років.
Перебуваючи в родинних стосунках з ОСОБА_4 (Відповідач ОСОБА_2 , 1962р.н. є рідним братом, Відповідач ОСОБА_3 племінником, оскільки є сином Відповідача ОСОБА_2 , 1962р.н.), коли він був власником квартири, були зареєстровані за адресою квартири як члени сім`ї власника житлового приміщення і набули право користування житловим приміщенням.
Стаття 47 Конституції України визначає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
За статтею 386 ч.2 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Тлумачення статті 391 Цивільного кодексу України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.
За правилами ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
За змістом згаданої норми закону, відповідач ОСОБА_3 правових підстав для реєстрації у даному помешканні, не має, а тому останнього необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідача на користування чужим майном (спірною квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України».
Як убачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача про позбавлення права користування житловим приміщенням, а саме: квартири АДРЕСА_1 , вказуючи на те, що відповідач ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), не будучи членом сім`ї позивача, зареєстрований та проживає за адресою спірної квартири, не несе тягар утримання житла та порушує право позивача як власника спірного нерухомого майна на реалізацію права користування та розпорядження належним на праві власності майном.
Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивача про визнання відповідача ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , та про виселення відповідача ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), оскільки судом встановлено, що відповідачі не являються власниками квартири, яка належить на праві власності позивачу, між сторонами відсутній договір щодо права та порядку користування відповідачами спірною квартирою, що створює перешкоди для позивача у реалізації її права власності на цю квартиру.
При цьому судом урахована Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16, відповідно до якої визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивачів права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень своїх прав, в даному випадку шляхом визнання особи відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про виселення його з житлового приміщення підлягає задоволенню.
На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 72, 150, 156 Житлового кодексу України, ст.ст. 29, 317, 321, 383, 391, 403, 405, 406 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 128, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про виселення та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, - задовольнити.
Виселити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) з житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_3 .
Визнати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_3 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на поданні заяви про його поновлення якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя А.В.Михайлова