Справа № 128/3202/17
Провадження № 22-ц/801/727/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ганкіна І. А.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2022 рокуСправа № 128/3202/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

з участю секретаря судового засідання: Фещук К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 128/3202/17

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, за участю третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним

за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 03 лютого 2022 року, ухвалене у складі судді Ганкіної І.А.

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області про визнання заповіту недійсним, в якому вказала третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

В заяві зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_6 у віці 75 років, з яким позивачка перебувала у шлюбі з 14 грудня 1986 року.

Після смерті чоловіка вона дізналася про складений ним заповіт від 28 жовтня 2016 року, яким він заповідав все своє майно виключно своєму онуку ОСОБА_2 .

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалась на те, що заповіт від імені її чоловіка підписаний іншою особою, його зміст не відповідав його волі, за станом здоров`я її чоловік не міг усвідомлювати значення своїх дій. При складані і посвідчені заповіту належним чином не встановлено особу заповідача ОСОБА_6 , чим порушено вимоги щодо форми заповіту.

На підставі статей 203, 215, 225 ЦК України просила визнати заповіт недійсним.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 17 грудня 2020 року залучено в порядку правонаступництва в якості третьої особи, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 , після смерті ОСОБА_5 (т. 2 а.с. 58).

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 03 лютого 2022 року позов задоволено (т. 2 а.с. 151 155).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 03 лютого 2022 року скасувати і ухвалите нове, яким у позові відмовити, посилаючись на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно оцінив докази та дійшов висновків які не відповідають дійсним обставинам, порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права (т. 2 а.с. 159 160).

У відзиві на апеляційну скаргу представниця позивачки ОСОБА_1 , адвокат Чернілевська Р.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходили.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали, просили суд її задовольнити з мотивів викладених в апеляційній скарзі.

Представник позивача ОСОБА_8 адвокат Чернілевська Р.В. в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином.

26 квітня 2022 року на адресу суду від третьої особи ОСОБА_9 надійшла заява про розгляд справи у його відсутність.

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість проведення судового розгляду у відсутність осіб, які не з`явилися.

Суд апеляційної інстанції переглянув справу за наявними в ній доказами та перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Так, задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що заповіт не містить ніяких відомостей з приводу того, що заповіт був підписаний не заповідачем і відомостей про те, що під час його посвідчення були присутні свідки, які б зачитали вголос та поставили свої підписи на ньому. Заповіт від 28 жовтня 2016 року не міг бути укладеним в зазначеному у тексті заповіту місці, що тягне за собою встановлення факту порушення умов укладання заповіту передбачених статтями 1247-1252 ЦК України.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо з огляду на наступне.

Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки ОСОБА_6 .

28 жовтня 2016 року ОСОБА_6 заповів усе своє майно, де б воно не було та з чого воно б не складалось, у тому числі все те, що по закону буде належати йому на день смерті і на що він матиме право, ОСОБА_2 . Його заповіт посвідчений секретарем виконкому Лука Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області Л.О. Мазуркевич.

У тексті заповіту ОСОБА_6 власноруч написав: «Текст заповіту прочитано мною ОСОБА_6 особисто, вголос, його зміст та умови відповідають дійсним моїм намірам» і поставив свій підпис (т. 1 а.с. 5).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 , зокрема посилалася на те, що оспорюваний заповіт є недійсним, оскільки волевиявлення спадкодавця на час складання заповіту не було вільним, не відповідало його внутрішній волі, заповідач ОСОБА_6 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вказаний правочин вчинено сторонньою особою, оскільки спадкодавець ОСОБА_6 у цей час знаходився на стаціонарному лікуванні у Вінницькій центральній районній лікарні, а не за місцем свого проживання у селі Лука Мелешківська.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення місцевим судом оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року),зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Надана позивачкою ОСОБА_1 та досліджена в судовому засіданні медична документація не містить висновків щодо наявності у спадкодавця психічного або іншого захворювання, внаслідок якого заповідач ОСОБА_6 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Згідно із статтею 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити:

1) характер і ступінь ушкодження здоров`я;

2) психічний стан особи;

3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції ані позивачка ОСОБА_1 , ані її представниця адвокат Чернілевська Р.В. не заявляли клопотання про призначення комплексної посмертної судово психіатричної експертизи та почеркознавчої експертизи для встановлення того, що в момент складання заповіту заповідач ОСОБА_6 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, та для вирішення питання про належність підпису в заповіті самому заповідачу ОСОБА_6 чи іншій особі.

У постановах Верховного Суду вказується, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те,?що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12; постанова Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі №6-1531цс16; постанова Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №161/17119/16-ц; постанова Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі №522/25597/13-ц; постанова Верховного Суду від 18 вересня 2019 року? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? у справі №311/3823/15).

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-1531цс16 від 28 вересня 2016 року, № 6-9цс12 від 29 лютого 2012 року.

Таким чином, позивачкою ОСОБА_1 не доведено абсолютну неспроможність заповідача ОСОБА_6 на момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому заповіт не можна визнати недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України.

Оцінивши докази у справі та встановивши відсутність належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_6 у момент складання оспорюваного заповіту не усвідомлював значення свої дій, апеляційний суд дійшов висновку,?що волевиявлення ОСОБА_6 на складання спірного заповіту було вільним і відповідало його внутрішній волі.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу і на те, що суд першої інстанції при вирішенні цього питання повинен був виходити із презумпції психічного здоров`я ОСОБА_6 , суть якої полягає у тому,?що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та у порядку, передбачених законодавством України.

Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на встановлене, апеляційний суд вважає, що позивачка ОСОБА_1 не довела належними і допустимими доказами, що підпис від імені її чоловіка ОСОБА_6 в його заповіті від 28 жовтня 2016 року вчинений не ним, а іншою особою.

Як убачається з наданих суду свідчень ОСОБА_10 , яка посвідчувала оспорюваний заповіт, що до неї звернувся ОСОБА_4 з тим, що його батько хоче скласти заповіт на свого онука ОСОБА_2 . Вона надрукувала текст заповіту та мала прийти з ним за місцем проживання заповідача ОСОБА_6 на АДРЕСА_1 . В день складання заповіту 28 жовтня 2016 року до сільської ради за нею заїхав сам ОСОБА_4 на власному автомобілі і вже в дорозі сказав їй, що батько в лікарні і привезти додому він його не зміг. Тому заповіт вона посвідчила вже у Вінницькій центральній районній клінічній лікарні. ОСОБА_6 не виявляв ознак важкої хвороби, підстав сумніватися в добровільності його волевиявлення у неї не було. Заповіт ним було прочитано та власноручно підписано у її присутності. Така нотаріальна дія була вчинена в присутності ОСОБА_4 .

Згідно зі статтею 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Відповідно до частини другої статті 37 Закону України «Про нотаріат» у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють, зокрема, такі нотаріальні дії як посвідчення заповітів (крім секретних).

При вчиненні наведених нотаріальних дій посадові особи органу місцевого самоврядування діють відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5.

Отже, немає жодних підстав вважати, що посвідчення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування правочину поза межами цього органу тягне нікчемність заповіту.

Відтак, якщо уповноважена особа органу місцевого самоврядування посвідчила заповіт особи не в межах цього органу (за місцем проживання заповідача), це не впливає на форму правочину і не підпадає під ті вимоги про порядок його посвідчення, які містяться в ЦК України та тягнуть нікчемність заповіту відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України.

Недійсність заповіту з мотивів розширювального розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, матиме наслідком порушення принципу свободи заповіту.

Кваліфікація заповіту як нікчемного з підстав, які не передбачені ані частиною першою статті 1257 ЦК України, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує це вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача.

Водночас, визнання заповіту нікчемним без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а в разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього (постанова ВС від 11.08.2021 № 220/183/20).

Відповідно да частин першої та другої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги повністю та про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в задоволення позову.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України 2017 року, судові витрати за подання позовної заяви залишаються за позивачем, а за подання апеляційної скарги їх необхідно стягнути з позивача на користь апелянта.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 367; 376; 381; 382; 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовільнити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 03 лютого 2022 року скасувати і ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання заповіту недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 960,00 грн. на користь ОСОБА_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник