КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4969/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2022року місто Київ

справа № 357/6417/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Цуранова А.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила:

визнати недійсним договір кредиту та страхування №Р29.12885.005774033 від 03 жовтня 2019 року, укладеного між нею, АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Нью Файненс Сервіс».

В мотивування вимог посилалася на те, що 03 жовтня 2019 року між нею, АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Нью Файненс Сервіс» укладено договір кредиту та страхування №Р29.12885.005774033, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит для власних потреб, шляхом переказу коштів на рахунок позичальника, а позичальник доручає банку оплатити страховий внесок за рахунок кредиту згідно з умовами договору добровільного страхування життя, також банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості.

Відповідно до п.1.1 вказаного договору сума кредиту 37442 грн., відсоткова ставка 15,5%, строк кредиту 30 місяців.

Вказувала, що працівники банку з умовами кредитування належним чином її не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило протягом пів години, вона підписала договір не читаючи через дрібний шрифт, сподіваючись на добросовісність працівників банку, зазначила про відсутність прямого обов'язку щодо страхування життя при укладенні кредитного договору, а також банк унеможливив її відкликати свою згоду на обробку персональних даних, надану позичальником кредитору.

Зазначала, що при укладенні кредитного договору порушено її права як споживача відповідно до Законів України «Про захист прав споживачів», «Про банки і банківську діяльність», «Про захист персональних даних», «Про інформацію», «Про страхування», у зв`язку з чим, у досудовому порядку, нею неодноразово направлялись листи про припинення порушень з боку відповідача, проте, такі вимоги залишені без задоволення, тому вона змушена звернутись до суду.

Посилалася на те, що працівники банку не ознайомлювали її ні з договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, ні з тарифами.

Вважає, що положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну витрат, зокрема, щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості є несправедливими та це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що будь-яку довідку чи повідомлення, як окремий документ із інформацією, встановленою відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», публічний договір, вона не отримувала і відповідно підпис не ставила. Крім того, вказана інформація не доводилась до неї і в усній формі.

Зазначала, що суд першої інстанції не звернув увагу на п.2.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, не перевірив чи дійсно доводилась така інформація у вигляді довідки чи іншого належного документу, а послався тільки на те, що вона підтвердила згоду на укладення договору своїм підписом.

Посилалась на те, що несправедливим є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну витрат, зокрема щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Вказувала, що вона вважає незаконним встановлення в п.1.5 кредитного договору сплату послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, а саме за послуги, які супроводжують кредит як компенсація супутніх послуг банку за її рахунок, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які вона має сплачувати на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь.

Зазначала, що п.п.3.9, 3.10 кредитного договору є незаконними та такими, що суперечать абзацу 5, 11 та п.2 ст.8 Закону України «Про захист персональних даних». Адже, позбавлення її права відізвати свою згоду на обробку персональних даних, так як згідно п.п.3.9, 3.10 кредитного договору встановлено безстрокове право відповідача на таку обробку даних, є порушенням закону, а отже є підставою для визнання таких пунктів недійсними.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила розглядати справу у її відсутність.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 , АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Нью Файненс Сервіс» укладено договір кредиту та страхування №Р29.12885.005774033, відповідно до п.1.1-1.4 якого банк надає позичальнику кредит, а позичальник отримує його в сумі 37442 грн., типу «Для Вас», на строк 30 місяців під 15,5% річних (змінювана).

Відповідно до п.1.5 вказаного договору під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим договором та договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата, відповідно до п.5 Додатку №1 як «Інші послуги Банку». Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в банку сплачується згідно діючих тарифів банку. Тарифи є невід`ємною частиною договору та розміщені на веб-сайті банку.

Згідно з п.1.7 договору банк надає позичальнику кредит для власних потреб шляхом переказу коштів в розмірі 30001 грн. на рахунок № НОМЕР_1 позичальника, який відкритий в АТ «ОТП Банк», МФО 300528, та позичальник доручає банку оплатити страховий внесок за рахунок кредиту в розмірі 7440,40 грн. згідно з умовами договору добровільного страхування життя, укладеного відповідно до п.2 цього договору.

Нанесенням власноручного підпису під цим договором страхувальник акцептує оферту №ІБГК1 від 14 березня 2019 року ПрАТ «Страхова компанія «Уніка життя», від імені якого діє страховий агент, та укладає договір добровільного страхування життя, який є договором приєднання та складається з невід`ємних частин: «Основні умови» та «Загальні умови», що розміщені на офіційному веб-сайті страховика, з якими страхувальник погоджується шляхом підписання цього договору (п.2 договору).

За п.3.2 договору власноручним підписом під цим договором позичальник підтверджує, що ДКБОФО, Тарифи та Паспорт споживчого кредиту є невід`ємними складовими до цього договору та зобов`язується виконувати їх умови. Підтверджує, що ДКБОФО і Тарифи, в тому числі з паперовими версіями розміщеними у відділенні банку або кредитного посередника йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення.

Пунктом 5 паспорта споживчого кредиту Додаток №1 до договору кредиту та страхування №Р29.12885.005774033 від 03.10.2019 року, визначено порядок повернення кредиту, кількість та розмір платежів, періодичність їх внесення, з якого вбачається чіткий графік погашення суми кредиту з урахуванням процентів за користування в період з 03 листопада 2019 року по 03 квітня 2022 року.

Відповідно до п. 5.7.4. Додатку №1, вартість інших послуг банку становить 46228,89 грн. за весь період користування кредитом.

Згідно з п.4.2. Додатку №1, плата за обслуговування кредитної заборгованості становить 4,20% щомісячно від початкової суми кредиту.

Вказаний паспорт споживчого кредиту підписано ОСОБА_1 без зауважень.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Відповідно до положень ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року №1734-VІІІ, який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на норми ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», які втратили свою дію 10червня 2017 року, тобто до укладення кредитного договору.

Відповідно до внесених змін до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування в частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.

Згідно ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції на момент укладення кредитного договору) реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності).

Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Згідно з п.8 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Згідно з п.6 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Постановою Національного банку України від 08червня 2017 року №49 затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність» «Про Національний банк України», «Про споживче кредитування», встановлено порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача.

Пунктом 5 Правил передбачено у складовій загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів вартість всіх додаткових та супутніх послуг за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Колонка 7 «Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит», що є додатком 2 до цих Правил також передбачає здійснення платежів позичальниками на користь Банків за додаткові та супутні послуги, що включають в себе, в тому числі платежі за ведення рахунку та розрахунково-касове обслуговування. Згідно п.5 Пояснення щодо заповнення Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, у колонках 7 (у розрізі платежів за колонками 7.1, 7.2, 7.3, 7.4 і т.д.) та 8 (у розрізі платежів за колонками 8.1, 8.2 і т.д.) зазначаються усі платежі споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту.

Згідно пункту 8 Правил, банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 ПО (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Згідно з до ч.1, п.3 ч.2 ст.20 Закону України «Про споживче кредитування» укладення договору про споживчий кредит може бути пов`язано з необхідністю отримання споживачем супутніх послуг, в тому числі страхування кредитодавця або третіх осіб.

Згідно з абз. 1 ст.6 Закону України «Про страхування» №85/96-ВР добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Як вбачається зі змісту паспорту споживчого кредиту від 03 жовтня 2019 року, який є Додатком №1 до договору та підписаний позивачем, остання підтвердила, що отримала та ознайомилась з інформацією про умови кредитування та загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних позичальником умов кредитування. Позивач підтвердила про отримання всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптований договір до її потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для позивача, в тому числі в разі невиконання позивачем зобов`язань за таким договором.

Позивачу було повідомлено про: суму/ліміт кредиту, що становить 37442 грн.; строк кредитування - 30 місяців; процентну ставку відсотків річних - 15,50%; плату за обслуговування кредитної заборгованості - 4,20% щомісячно від початкової суми кредиту; загальні витрати за кредитом - 92710,81 грн.; орієнтовна загальну вартість кредиту - 92710,81 грн.; реальну річну процентну ставку відсотків річних - 201,78642274% тощо.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що до підписання договору позивачу було відомо про графік щомісячних платежів, який наведений у п.5 Додатку №1 до договору кредиту та страхування, що відображає всі щомісячні платежі з урахуванням розміру плати за обслуговування кредитної заборгованості, процентів та тіла кредиту, а також загальної місячної суми, що підлягає сплаті.

Отже, з договору кредиту та страхування №Р29.12885.005774033 від 03 жовтня 2019 року та Додатку №1 до нього вбачається, що при їх укладенні дотримана форма, яку вимагає Закон, сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договору та зазначено ці істотні умови: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, відсоткова ставка, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

А відтак, посилання позивача на те, що кредитор приховав від неї повну та достовірну інформацію про умови кредитування та реальну ціну фінансової послуги спростовуються вищевикладеним.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано доказів на підтвердження доведення факту ненадання їй відповідачем інформації про умови кредитування при укладенні договору, а посилання на дрібний шрифт договору, відсутність прямого обов`язку щодо страхування життя при укладенні кредитного договору, а також неможливість відкликати свою згоду на обробку персональних даних, надану позичальником кредитору, колегія суддів відхиляє, оскільки вони є необгрунтовані.

Доводи апеляційної скарги про те, що будь-яку довідку чи повідомлення, як окремий документ із інформацією, встановленою відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», публічний договір, вона не отримувала і відповідно підпис не ставила, вказана інформація не доводилась до неї і в усній формі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» виключено із закону ще 15 листопада 2016 року і відповідно до ст.9 Закону України «Про споживче кредитування», позивач перед укладенням договору для прийняття усвідомленого рішення могла і повинна була самостійно ознайомитися з інформацією, необхідною для отримання кредиту, що розміщена на офіційному веб-сайті відповідача.

Посилання позивача як у позовній заяві, так і у апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 16листопада 2016 року у справі №6-174цс16 не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки таке рішення та наведена практика були сформовані по кредитних договорах, що укладались банками зі споживачами до набрання чинності Закону України «Про споживче кредитування» №1734-VІІІ від 15листопада 2016 року, тобто без врахування особливостей цього Закону.

Щодо доводів позивача про те, що несправедливим є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну витрат, зокрема щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості і це є підставою для визнання таких положень недійсними, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Плата за обслуговування кредитної заборгованості відповідно до умов оспорюваного договору становить 4,20% щомісячно від початкової суми кредиту. Послуга із обслуговування кредитної заборгованості є складовою загальних витрат за споживчим кредитом.

Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції станом на день укладення оспорюваного договору, до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника.

Таким чином, встановлення у договорі плати за обслуговування кредитної заборгованості належать до загальних обґрунтованих витрат за споживчим кредитом відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування».

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі №461/1763/20.

Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позову в повному обсязі є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: