Провадження № 22-ц/801/543/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2022 рокуСправа № 127/13425/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В. (суддя-доповідач),

суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,

з участю секретарів судового засідання: Олійник Г.Є., Ісакової І.Є.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Рудик Людмила Вікторівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2021 року та на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 січня 2022 року, ухвалені у складі судді Романюк Л.Ф., в залі суду,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Рудик Людмили Вікторівни про визнання недійсним договору купівлі продажу та витребування з чужого незаконного володіння майна.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нежиле приміщення, серія НОМЕР_1 , виданого виконкомом Вінницької міської ради від 25.02.2010, належало 4/625 частки нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .

Із інформаційної довідки №187515517 від 05.11.2019, сформованої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 стало відомо, що приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу - Рудик Л.В. 30.08.2018 було посвідчено договір купівлі-продажу та договір дарування 4/625 частки нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .

Із відповіді, наданої Головним територіальним управлінням юстиції у Вінницькій області від 22.11.2019 за №Д-867/4/01-23, ОСОБА_1 стало відомо, що 30.08.2018 за реєстровим №2318 приватним нотаріусом Рудик Л.В. посвідчено договір купівлі - продажу, укладений між ОСОБА_2 , яка діяла на підставі довіреності, посвідченої 27.03.2013 за реєстровим №1210, від імені продавця, тобто від ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка виступала в ролі покупця.

Згідно вказаного договору купівлі-продажу, продавець передав у власність (продав), а покупець прийняла у власність (купила) 4/625 частки в праві власності на нежитлову будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на предмет договору підтверджується записом в Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

В подальшому, у цей самий день 30.08.2018 приватним нотаріусом Рудик Л.В. було посвідчено договір дарування 4/625 частки нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , за яким ОСОБА_3 подарувала вказану частину нежитлової будівлі ОСОБА_4 .

Таким чином, із отриманої інформації стало відомо, що майно яке на праві власності належало ОСОБА_1 було відчужене на користь інших осіб шляхом укладення договору купівлі-продажу та договору дарування.

У позові зазначено, що ОСОБА_1 не мав жодних намірів, не бажав та не виражав свого волевиявлення щодо продажу вказаного майна, не давав вказівок іншим особам щодо відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна, жодних коштів від продажу частини нежитлового приміщення не отримував. Незаконні дії пов`язані з відчуження нерухомого майна шляхом посвідчення договору купівлі продажу є грубим порушенням прав та інтересів ОСОБА_1 , що призвело до позбавлення останнього права власності на належне йому нерухоме майно.

На підставі викладеного, позивач звернувшись в суд із даним позовом, просив:

- визнати недійсним договір купівлі продажу 4/625 частки нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 30.08.2018 між ОСОБА_2 , яка діяла за довіреністю від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що зареєстрований в реєстрі за №2318 та посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В.,

- витребувати з чужого незаконного володіння, а саме від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 4/625 частки нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,

- вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Рудик Людмили Вікторівни про визнання недійсним договору купівлі продажу та витребування з чужого незаконного володіння майна залишено без задоволення.

Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14.06.2021 у виді накладення арешту на 4/625 частки нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 , ІПН НОМЕР_2 на праві приватної власності.

Судові витрати залишено за позивачем.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції свій висновок обґрунтував тим, що волевиявлення позивача, викладене ним у довіреності від 27.03.2013, є абсолютно чітким і зрозумілим: розпорядження, в тому числі шляхом відчуження, належної йому власності. Дана довіреність підписана ОСОБА_1 , його підпис посвідчений нотаріально. Підписавши довіреність від 27.03.2013, посвідчену приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В., реєстр. №1210, позивач письмово підтвердив наявність свого волевиявлення на відчуження спірного майна.

Також судом першої інстанції зазначено, що свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 , оригінал якого наявний у позивача, посвідчує не тільки його право власності, але і право власності ОСОБА_3 , оскільки сам об`єкт нерухомості є спільною частковою власністю позивача та відповідачки ОСОБА_3 . За таких обставин дане свідоцтво не підлягає вилученню у співвласника, а до нотаріальної справи долучається його копія.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 січня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 28 000 грн витрат на правову допомогу, а також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 25 000 грн витрат на правову допомогу.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені витрати на правову допомогу є обгрунтованими і документально підтвердженими.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями суду, ОСОБА_1 посилаючись на неповноту та невірне з`ясування обставин справи, а також неправильне застосування норм матеріального права, подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувані рішення скасувати та постановити нове, задовольнивши його позовні вимоги у повному обсязі, а також стягнути в рівних частинах з відповідачів на його користь понесені судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на розбіжності у поясненнях ОСОБА_3 , яка зазначала, що свідоцтво не підлягало вилученню так як посвідчує право власності іншого співвласника, тобто є в одному примірнику та в подальшому вказувала, що їй достовірно відомо, що видавалося два примірники свідоцтва.

Підтвердженням того, що в позивача дійсно не було намірів на відчуження належного йому нерухомого майна свідчить також те, що оригінал правовстановлюючого документа, який підтверджує право власності на майно, а саме свідоцтво про право власності на нежиле приміщення знаходиться на сьогоднішній день у ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції не звернув уваги на долучені при подачі позову письмові докази, а саме відповіді з контролюючих органів, якими підтверджувалась протиправність в діях нотаріуса.

Також в апеляційній скарзі зазначено, що нотаріус в оскаржуваному договорі вказує і акцентує увагу на тому, що правовстановлюючий документ втрачено, отже, цей документ потрібен був нотаріусу при посвідченні договору, в іншому разі про втрату нічого б не зазначалося.

При посвідченні договору приватним нотаріусом Рудик Л.В., як того вимагає чинне законодавство, не було долучено до Державного реєстру речових прав електронної копії шляхом сканування договору купівлі продажу, на підставі якого проведено державну реєстрацію цього права власності.

При цьому, скаржник зазначає, що вказана у договорі сума в розмірі 200 000 грн є явно заниженою та він ніколи б не продав приміщення за такою ціною, яка не відповідає реальності.

Що стосується додаткового рішення, то з наданих представниками відповідачів документів неможливо встановити дійсність понесених витрат та їх розумність, так як подані ними документи не містять документального підтвердження витрат адвоката, що були необхідні для надання правничої допомоги, в них відсутні докази затраченого адвокатом часу для надання вказаних послуг, відсутні розрахунки вартості підготовки адвокатом процесуальних документів.

На апеляційну скаргу представником ОСОБА_3 надіслано на адресу суду відзив, у якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені у ній обставини, а також надав відповідні пояснення.

Представники відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечували, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість оскаржуваних рішень, а також проти задоволення апеляційної скарги заперечувала третя особа у справі - Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Рудик Людмила Вікторівна, надавши пояснення щодо обставин укладення правочинів.

В судове засідання, призначене після оголошеної у справі перерви на 21.04.2022 року, представники позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 не з`явились, однак надали заяви про продовження розгляду справи у їх відсутність.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, причин неявки не повідомила, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нежиле приміщення серія НОМЕР_1 , виданого виконкомом Вінницької міської ради від 25.02.2010, належало 4/625 частки нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 (Т. 1 а.с. 10-11).

Відповідно до довіреності від 27.03.2013 ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 , та/або ж ОСОБА_5 представляти його інтереси як власника квартири АДРЕСА_2 та власника Ѕ частки 8/625 часток виділених в натурі нежитлових приміщень основної будівлі з прибудовами по АДРЕСА_1 , з правом розпорядження ними, в усіх державних громадських, господарських та інших організаціях, підприємствах та установах незалежно від форм власності, підпорядкування та галузевої належності, зокрема, в органах місцевого самоврядування та влади їх структурних підрозділах, в бюро технічної інвентаризації та органу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, органах нотаріату, управлінні архітектури, державної реєстрації житлово експлуатаційній конторі та інших комунальних службах, паспортному відділі, в органах Внутрішніх справ, в Державній податковій адміністрації України, Укртелекомі та ін., з усіма необхідними повноваженнями при вчиненні всіх необхідних дій, пов`язаних з виконанням цієї довіреності в повному обсязі. За цією довіреністю представникам надається право узгодження всіх процедурних питань, подавати, підписувати та отримувати всі необхідні для виконання цієї довіреності документи, подавати всі без винятку заяви, в тому числі щодо сімейного стану та заяви про згоду на відчуження набутої під час шлюбу з ОСОБА_3 нерухомості, заяви до відповідних реєстраційних органів про реєстрацію майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, отримати відповідні документи, підписати цивільно правові договори щодо відчуження зазначеної вище нерухомості, одержати належні гроші за продаж нерухомості, одержувати необхідні довідки та документи, сплачувати необхідні платежі за продаж нерухомості, а також вчиняти всі інші юридично значимі дії (Т. 2 а.с. 16).

Згідно договору купівлі-продажу від 30.08.2018, укладеного між ОСОБА_2 (до зміни прізвища « ОСОБА_6 »), яка діяла на підставі довіреності, посвідченої 27.03.2013 за реєстровим №1210 від імені ОСОБА_1 (продавцем) та ОСОБА_3 (покупцем), продавець передав у власність (продав), а покупець прийняла у власність (купила) 4/625 частки в праві власності на нежитлову будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на предмет договору підтверджується записом в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (Т. 2 а.с. 2-3).

Договір купівлі - продажу посвідчено приватним нотаріусом Рудик Л.В. за реєстровим №2318.

Також, 30.08.2018 приватним нотаріусом Рудик Л.В, було посвідчено договір дарування 4/625 частки нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , за яким ОСОБА_3 подарувала вказану частину нежитлової будівлі ОСОБА_4 (Т. 2 а.с. 23-24).

Звернувшись в суд із позовом, ОСОБА_1 з посиланням на відсутність його вільного волевиявлення щодо продажу вказаного майна, заявлено вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до частин другої, третьої статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Повноваження представника фізичної особи може здійснюватися за довіреністю, якою є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Статтею 248 ЦК України визначено, що представництво за довіреністю припиняється в тому числі у разі скасування довіреності особою, яка її видала. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов`язаний негайно повернути довіреність.

Відповідно до статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року в справі №395/417/20 (провадження №61-7308св21) міститься висновок про те, що «довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними. Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя».

У силу приписів статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові №205/2606/19 від 25.11.2021.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що довіреністю від 27.03.2013 ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 представляти його інтереси як власника квартири АДРЕСА_2 та власника Ѕ частки 8/625 часток виділених в натурі нежитлових приміщень основної будівлі з прибудовами по АДРЕСА_1 , з правом розпорядження ними, в усіх державних громадських, господарських та інших організаціях, підприємствах та установах незалежно від форм власності, підпорядкування та галузевої належності, у томі числі щодо підписання цивільно правових договорів щодо відчуження зазначеної вище нерухомості.

Вказана довіреність на момент укладання договору купівлі-продажу належних позивачу 4/625 частки в праві власності на нежитлову будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 була дійсною та не була припинена.

З огляду на викладене, встановивши, що позивачем було добровільно видано довіреність, якою він уповноважив ОСОБА_2 укладати, підписувати договір купівлі-продажу щодо належних йому 4/625 частки в праві власності на нежитлову будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому ОСОБА_2 діяла не в особистих інтересах, а в інтересах позивача, а також враховуючи, що ним не доведено зловмисної домовленості між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Крім того, позивачем не доведено, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладений представником на невигідних для нього умовах і такий договір суперечить його інтересам.

Видаючи довіреність, позивач мав усвідомлювати, що наділив ОСОБА_2 правом, зокрема, продажу вказаної частки нежитлової будівлі будь-якій особі на умовах, визначених повіреним на власний розсуд, тому доводи апеляційної скарги про те, що позивач не знав, що було вчинено правочин з продажу його нерухомого майна та що з ним не погоджувались умови правочину, він не отримував грошові кошти від продажу майна та що ціна вказана у договорі надто занижена, є безпідставними.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що як встановлено у судовому засіданні, вказана вище довіреність, на підставі якої вчинено правочин позивач не оспорював, а посилання останнього на те, що ним було її скасовано не приймаються до уваги, оскільки скасування вказаної довіреності мало місце після укладення договору купівлі продажу.

Обставини, на які посилається ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог, не дають підстав для недійсності довіреності від 27 березня 2013 року, а тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні вказаної вимоги.

Також не приймаються судом до уваги посилання скаржника на порушення нотаріусом вимог закону під час посвідчення правочину, оскільки дані обставини не можуть слугувати підставою для задоволення заявлених позовних вимог.

Щодо доводів скаржника про наявність у нього оригіналу свідоцтва про право власності, то як вірно зазначено судом першої інстанції, згідно п. 1.1. глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України № 296/5 від 22.02.2012р. (в редакції яка діяла станом на дату укладення оспорюваного правочину) правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що посвідчують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується або заставляється, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. У разі посвідчення правочинів щодо відчуження та застави нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, документи, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно, не подаються.

Оскільки судом першої інстанції правильно відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна через його необґрунтованість, правильним є і висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні іншої позовної вимоги про витребування з чужого незаконного володіння 4/625 частки нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , тому як дана вимога є похідною від основної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Крім того, безпідставними є доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість додаткового рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 січня 2022 року щодо стягнення з позивача на користь відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 понесених ними витрат на правничу допомогу.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачами заяви про компенсацію витрат на правничу допомогу було подано у визначений законом строк.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Згідно з частиною п`ятою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137 ЦПК України).

Таким чином, зменшення судових витрат судом можливо лише за клопотанням іншої сторони.

Клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу понесених відповідачами, позивачем не заявлялось.

Задовольняючи заяви відповідачів та стягуючи на їх користь з позивача витрати на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції врахував обсяг наданих адвокатами послуг та виконаних ними робіт, їх вартість, з чим також погоджується колегія суддів.

Апеляційний суд враховує, що при розгляді справи в суді першої інстанції позивачем не було заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвокатів, при цьому саме на останнього покладається обов`язок доведення неспівмірності таких витрат. Розмір понесених відповідачами витрат на правничу допомогу не спростовано позивачем і при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Витрати на професійну правничу допомогу в присудженому судом розмірі є співмірними зі складністю даної справи, наданим адвокатами обсягом послуг у суді першої інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, підстав для зменшення розміру суми цих витрат у суду немає.

Аргументи апеляційної скарги, в їх сукупності, не впливають на правильність прийнятих судом рішень та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних рішень.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

З огляду на наведені обставини, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2021 року залишено без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2021 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук