Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2591/21 Головуючий у 1-й інст. Татуйко Є. О.
Категорія 83 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №278/2591/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог: Житомирський районний відділ державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), Публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль», Публічне акціонерне товариство «ОКСІ БАНК», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП», про зняття арешту з майна

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою через представника адвоката Ковальчука Вадима Анатолійовича,

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 листопада 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Татуйка Є.О. в м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просила зняти арешт із її майна, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження ВП №50433555 від 18 липня 2019 року, реєстраційний номер обтяження 36336010.

Позовна заява обґрунтована тим, що на виконанні у Житомирському районному відділі ДВС перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-465/12, виданого 17 травня 2012 року Житомирським районним судом Житомирської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен банк Аваль» заборгованості за кредитним договором у сумі 480 548,92 грн. У ході примусового виконання постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18 липня 2019 року накладений арешт на майно боржника. В подальшому виконавче провадження завершене на підставі п.2 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», про що винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу, при цьому арешт, накладений в рамках виконавчого провадження, не знятий. ПАТ «Райффайзен банк Аваль» відступив право вимоги за кредитним договором та новим стягувачем є ОСОБА_2 , правовідносини з яким врегульовані, а зобов`язання виконане, а тому вважається таким, що припинило свою дію та не тягне правових наслідків. При цьому, зобов`язання виконане поза рамками виконавчого провадження та після його завершення, а тому звернутися до державного виконавця з метою зняття арешту з майна боржника не видається можливим. Вважає, що постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження порушує її охоронювані права, свободи та інтереси, оскільки зобов`язання виконане.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 03 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

ОСОБА_1 , не погодившись із рішенням суду першої інстанції, через представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норма матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що суд першої інстанції під час розгляду справи порушив принцип змагальності сторін, об`єктивного і неупередженого розгляду справи. Критична позиція у відношенні до доказів та поверхневе їх вивчення перешкодило суду в повному обсязі та всебічно дослідити докази та встановити той факт, що правові наслідки накладення арешту на майно боржника порушують права та свободи боржника попри обставини закінченого виконавчого провадження (відсутності процесуального статусу боржника) та наявності виконаних договірних зобов`язань, правовідносини за якими є припиненими. Зазначає, що відповідач направив клопотання, яким не заперечував задоволення позову, але судом ця обставина не була взята до уваги. Постанова про арешт майна боржника від 18 липня 2019 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна була внесена 24 квітня 2020 року в день завершення виконавчого провадження, що суперечить вимогам Закону України «Про виконавче провадження». Також суд першої інстанції вийшов за межі доводів сторін та сформував позицію, яка кардинально відрізняється від позиції сторін у справі.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи до суду не з`явилися. Клопотань про відкладення розгляду справи не спрямовували. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Із матеріалів справи вбачається, що в Житомирському районному відділі ДВС перебував на виконанні виконавчий лист №2-465/12, виданий Житомирським районним судом Житомирської області 17 травня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 (боржник) на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (стягувач) заборгованості за кредитним договором у розмірі 480 548,92 грн.

Старшим державним виконавцем Житомирського районного відділу ДВС Коробовою Н.І. 24 квітня 2020 року в ВП №50433555 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 частини першої ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю майна у боржника на яке можливо звернути стягнення (а.с.12).

Із інформаційної довідки від 14 березня 2021 року №248072119 із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що постановою державного виконавця Житомирського районного відділу ДВС Коробовою Н.І. 18 липня 2019 року накладений арешт на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 (а.с.10).

Зі змісту повідомлення ТзОВ «ФК «Укрфінанс Груп» від 04 квітня 2019 року №61/8 слідує, що 03 квітня 2019 року товариством відступлено ФОП ОСОБА_2 всі права вимоги кредитора за кредитним договором від 16 липня 2007 року №014/9092/74/113815 (а.с.17).

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилається на те, що постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження у ВП №50433555 від 18 липня 2019 року порушуються її права, як володільця майна.

Оскільки постанова про накладення арешту винесена державним виконавцем у ході виконання судового рішення та ОСОБА_1 при цьому є стороною виконавчого провадження, а саме боржником, то питання арешту майна регулюється спеціальними нормами права, встановленими в Розділі VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень».

Частиною першою ст.447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Із вищевикладеного вбачається, що ОСОБА_1 , як божник за виконавчим провадженням, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки Законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Аналогічні правові висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року в справі №904/51/19, у постанові Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року в справі № 712/12136/18, у постановах Верховного Суду від 24 червня 2021 року в справі №127/11276/20, від 08 вересня 2021 року в справі №369/3757/20, від 01 грудня 2021 року в справі № 201/6486/20, від 19 січня 2022 року в справі №577/4541/20.

Отже, суд першої інстанцій помилково розглянув справу по суті та не звернув увагу на те, що арешт накладено на майно ОСОБА_1 , яка є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому вона не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої ст.255 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ураховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої ст.255 ЦПК України та частиною першою ст.377 цього Кодексу.

Керуючись п.1 частини 1 ст.255, ст.ст.259,268,367-368,374,377,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника адвоката Ковальчука Вадима Анатолійовича, задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 листопада 2021 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту з майна - закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: