Справа № 209/292/22
09 листопада 2022 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:
головуючого судді - Казака С.Ю.
при секретарі - Биченковій Г.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-
Ухвалою Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21.02.2022 року цивільну справу було передано за підсудністю до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська.
Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 02.05.2022 року позов було залишено без руху.
Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 27.05.2022 року, після усунення позивачем недоліків, позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
В призначене судове засідання представник позивача не з`явився. Проте, в поданому позові в разі неявки відповідачів не заперечував проти розгляду справи за відсутності представника позивача, в заочному порядку.
Відповідачі в призначені судові засідання повторно не з`явились, про причини своєї неявки не повідомили, відзиву на позов не надали.
В зв`язку з цим, судом у відповідності до ч.3 ст.211, ч.4 ст.223, ч.2 ст.247, ст.ст.280,281 ЦПК України було ухвалено про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних в матеріалах справи доказів та без фіксації судового засіданні за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Перевіривши доводи позовної заяви, дослідивши надані позивачем до заяви на підтвердження позовних вимог докази, суд приходить до наступного висновку.
Також 22.08.2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань за зазначеним вище кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник.
Крім того, в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 22.08.2007 року між банком та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки №DZF0GA00002115, згідно якого в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1 .
В зв`язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором 10.01.2009 року банк звернувся до Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення (цивільна справа №2-613/2009).
Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 14.09.2009 року у цивільній справі №2-613/2009 зазначений вище позов було задоволено частково та в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №DZF0GA00002115 від 22.08.2007 року в сумі 21025,15 доларів США, яка виникла станом на 12.12.2008 року, було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , а також виселено відповідачів з вказаної квартири.

У розглядаємому позові позивач посилався на те, що на теперішній час заборгованість за кредитним договором в повному обсязі не погашена та становить 13771,42 долари США. В зв`язку з цим, враховуючи, що з відповідача в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, тобто з 22.08.2007 року по 12.12.2008 року, позивач у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку 3% річних від суми заборгованості за період після подання позовної заяви від 10.01.2009 року, тобто з 11.01.2009 року по 16.12.2021 року, в сумі 4772,14 долари США.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В постанові від 23.05.2018 року по справі №910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що положеннями ч.1 ст.1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як ч.2 ст.625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Згідно з п.6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі №910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому у п.6.20 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином, у справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами» та «проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами», причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої ч.2 ст. 625 ЦК України.

З огляду на викладене суд вважає, що позивач на підставі ч.2 ст.625 ЦК України має право на отримання 3% річних від суми заборгованості за кредитним договором з відповідача ОСОБА_1 , як позичальника, та відповідача ОСОБА_2 як поручителя, в солідарному порядку.

Поряд з цим, суд враховує, що 15.03.2022 року був прийнятий Закон України №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дій норм на період дії воєнного стану», який набув чинності 17.03.2022 року, і який діяв на час відкриття провадження у справі, яким доповнювався розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України пунктом 18 наступного змісту:

«У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».

Вказана норма є імперативною та не потребує доказуванню з боку відповідачів.

Таким чином, вимоги щодо стягнення з відповідачів 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором саме на підставі ст.625 ЦК України не можуть бути задоволенні, оскільки з 17.03.2022 року діє норма, яка до 23.02.2022 року звільняє позичальників від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а після 24.02.2022 року вказана норма чітко вказує, що нарахування по ст.625 ЦК України взагалі підлягає списанню.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

В зв`язку із відмовою в задоволенні позову в повному обсязі понесе ні позивачем по справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору покласти на останнього.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.526,554,610,625,1054, п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, ст.ст.2-5,10-13,76-81,141,211,223,247,258,259,263-268,280,281 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити повністю.

Понесені позивачем по справі судові витрати покласти на останнього.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 09 листопада 2022 року.

Суддя С.Ю.Казак