Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2022 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Фареник А.О.

представника позивача- ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: Служба в справах дітей і сім`ї Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації, Служба в справах дітей і сім`ї Ірпінської міської ради про визначення місця проживання дитини, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом і просить визначити місце проживання дитини, малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею.

Посилається в позові на те, що є матір`ю малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Батьком дитини є відповідач, з яким у зареєстрованому шлюбі вона не перебувала та спільного господарства не вела.

Оскільки вони з відповідачем проживають окремо та спільного господарства не ведуть, син проживає з нею за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що дитина свого батька не знає, оскільки відповідач не приймає активної участі у його вихованні та розвитку. Матеріальним забезпеченням сина вона займається самотужки із власних заощаджень.

Крім цього зазначає, що син має особливі потреби у догляді та вихованні.

Відповідно до Висновку консультації невролога від 30 вересня 2017 року дитині поставлено діагноз: невротичний розлад з епілептиформною активністю на ЕГГ внаслідок гіпоксичного перинатального ушкодження нервової системи у дитини з ознаками неспецифічної дисплазії сполучної тканини, що вказує на підвищену емоційну збудженість, тривалі протестні реакції.

Вважає, що даний висновок підтверджує, що дитині необхідний спеціальний догляд, який на даний час відповідач забезпечити не може.

Відмічає, що в 2021 році у неї виникло питання щодо реєстрації місця проживання малолітнього сина, однак батько дитини - відповідач, відмовився надати дозвіл.

Саме через це вона була змушена звертатися із заявою до Служби у справах дітей та сім`ї з проханням визначити місце проживання дитини разом з нею.

Відповідно до листа Служби у справах дітей та сім`ї від 18 травня 2021 року на черговому засіданні комісії з питань захисту прав дитини 12 травня 2021 року розглядалося питання про визначення місця проживання малолітнього сина в присутності обох батьків, але на комісії відповідач повідомив, що звернувся з позовом до суду про визначення місця проживання малолітнього сина з ним та надав підтверджуючі документи.

У зв`язку з цим орган опіки та піклування припинив розгляд поданої заяви, що у свою чергу змусило її звернутися до суду позовом.

Згідно з висновком від 04 листопада 2021 року за результатами психологічного обстеження дитини встановлено, що у нього виявлено індивідуально-особистісні особливості перебігу психічної діяльності, які потребують створення особливих умов навчання та виховання, нейропсихологічної діагностики та корекції, оскільки у своїй сукупності складають засади/складності формування шкільних вмінь та навичок, соціальної адаптації.

З урахуванням того, що відповідальність за виховання сина лежить саме на ній, психологічно син «належить» саме матері, стосовно неї переживає реальні почуття сина, відповідальності за свої дії та вчинки.

Батько - відповідач, згідно висновку, у психічній реальності сина не представлений.

З огляду на це, а також створення усіх умов для проживання, виховання та розвитку сина, його догляду та виховання, просить задовольнити позов.

Позовна заява була зареєстрована в канцелярії суду 24 листопада 2021 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 29 листопада 2021 року було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Справа призначена до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

03 лютого 2022 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що син тривалий час проживав з дідом - ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_2 .

Він неодноразово пропонував передати сина йому на виховання та утримання, однак позивачка відмовлялася.

Відмічає, що продовж 2017-2021 років добровільно та добросовісно надавав позивачці та її батькові матеріальну допомогу на утримання сина.

В свою чергу позивачка постійно чинила перешкоди у його спілкуванні та побаченнях з дитиною, постійно змінювала своє місце перебування та проживання, фактично переховуючи сина.

З метою визначення способу участі у вихованні сина він змушений був звернутися до Служби у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради, якою було визначено графік спілкування з дитиною, однак позивачка ухилялася від виконання покладених на неї обов`язків та не виконувала рішення органу опіки та піклування, продала квартиру, де проживала з дитиною, та без будь-яких попереджень та повідомлень про нове місце перебування змінила місце проживання малолітнього сина.

Також наголошує на тому, що позивачка має непогашену заборгованість, у зв`язку з чим відкрито виконавче провадження № 64583555, а на все її майно та кошти накладено арешт.

Вважає, що через відсутність у позивачки власного комфортного житла та через те, що вона з малолітнім сином проживають разом з її співмешканцем ОСОБА_7 , її батьком ОСОБА_6 та дитиною від першого шлюбу - донькою ОСОБА_8 в однокімнатній квартирі загальною площею 39, 4 кв.м., вона не спроможна забезпечити комфортне та стабільне проживання малолітнього сина.

Крім цього, зазначає, що позивачка змушує харчуватися дитину лише вегетаріанською їжею, що підриває здоров`я сина.

Вважає, що позивачка не здатна забезпечити малолітньому синові належні умови для реалізації його права на виховання в повноцінній сім`ї, виховувати та утримувати дитину за принципом родинності, створити якнайкращі умови для фізичного, інтелектуального та духовного розвитку дитини, забезпечення права на здоровий розвиток та підготувати його до самостійного життя, а тим більше, захистити його житлові та інші права та інтереси.

Відмічає, що дитина не відвідує дитячого садочку, тому вважає, що таке виховання дитини не спрямоване на її гармонійний розвиток.

В свою чергу, він має постійне джерело доходів, забезпечений постійною роботою в АО «Сингаївський, Сербінов та партнери», отримує пенсію за вислугою років, має постійне місце проживання у двокімнатній квартирі, не є боржником у жодному виконавчому провадженні, та має великий позитивний досвід виховання дітей, оскільки виховує двох старших доньок від першого шлюбу, а саме: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Враховуючи вищевикладене, просить відмовити у задоволенні позову.

Представник позивачки у судовому засіданні позов підтримав.

Відповідач та його представник проти позову заперечували.

В подальшому, після оголошеної в справі перерви, відповідач у судове засідання не з`явився, про час розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постанові в справі № 918/539/16 від 07 липня 2022 року, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в його відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Такі ж гарантії для батьків, що проживають окремо від дітей, та для самих дітей, встановлені ст.15 Закону України «Про охорону дитинства».

Відповідно до ч. ч. 7, 8 та 9 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

За змістом ст. ст.8, 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч.1 ст. 18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Судом встановлено, що сторони в шлюбі не перебували.

Від спільного проживання мають дитину - сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

До досягнення дитиною одного року сторони стали проживати окремо, дитина проживає з матір`ю.

/ а.с. 16 /

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно зі ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ірпінської міської ради Бучанського району Київської області від 22 лютого 2022 року № 13/7 орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю.

З висновку психологічного дослідження від 04 листопада 2021 року вбачається, що дитина має емоційну прив`язаність до матері, батько у психічній реальності сина не представлений.

Крім цього, зазначено, що у сина сторін не виявлено ознак, які дозволяють припустити вплив матері на формування у сина негативної думки про батька.

Даний факт підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 - представники Служби у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради.

Так, свідки зазначили, що під час проведення перевірок умов проживання дитини та складання актів діяли в порядку, визначеному чинним законодавством України.

Вважають, що складений висновок є актуальним, адже дитина зажди проживає з матір`ю, яка створює усі необхідні для цього умови.

Свідок ОСОБА_6 зазначив, що відповідач зібрав речі і поїхав від них, коли дитині було 10 місяців, з диною не спілкується.

Приїжджав до них двічі, коли їздив у відрядження. Навіть при особистій зустрічі із сином не виявляв до нього інтересу.

Вважає, що дитина розвинена відповідно до свого віку.

Крім того, зазначив, що дитина близько року проживала з ним у Хмельницькій області, оскільки донька змушена була вийти на роботу, так як відповідач, як батько дитини, не надавав матеріальної допомоги на утримання сина.

При цьому донька регулярно відвідувала його з сином.

Крім того, відповідач також двічі відвідував їх, коли їздив у відрядження, купував дитині солодощі та деякі продукти харчування в їх місцевому магазині,а також давав йому незначну суму коштів.

В свою чергу свідок ОСОБА_13 , який є хрещеним батьком дитини, другом та колегою відповідача, зазначив, що дитина проживає з дідусем, мати сина не виховує.

Вважає, що з відповідачем дитині буде краще.

Окрім цього, зазначив, що через те, що мати не годує сина м`ясом, його фізичний стан викликає занепокоєння.

Після розірвання стосунків між сторонами бачив дитину двічі.

З характеристики позивачки з місця роботи ТОВ «ГАЛА ФУДЗ» вбачається, що остання є спокійною та врівноваженою, комунікабельною, доброзичливою людиною.

Зазначено, що діти разом з дідусем відвідували офіс, діти завжди охайно виглядають та ввічливі.

/ т. 1, а.с. 20 - 35, 50, 177 - 178 /

Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У статті 9 Конвенції зазначено, що якнайкращі інтереси дитини мають відігравати визначальну роль при вирішенні питань щодо місця її проживання з одним із батьків.

З точки зору закону ст.1 СК України одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння.

Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, суд вважає, що позивачка, як мати, здатна забезпечити дитині належні умови для зростання, виховання та матеріального утримання.

Що стосується заперечень відповідача на позов, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Крім того, суд також враховує, що статтями 22, 24 Конституції України закріплено принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

В Рішенні Конституційного суду України № 11-рп/2012 зазначається, що засада рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч.1 ст.55 Конституції України.

Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1 ст.24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства.

Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав.

Тобто, суд конституційної юрисдикції тлумачить даний принцип, як принцип, який дає змогу усім учасникам реалізувати свої процесуальні права.

З цього випливає, що право на доступ до суду, в тому числі право на захист порушених чи оспорюваних прав та їх захист судом має не лише відповідач, а й позивач, який звернувся до суду за захистом і таке право йому гарантоване законом.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Заперечуючи проти позову, будь-яких доказів, достатніх для висновку про нездатність позивачки забезпечити дитині достойні умови для проживання та виховання, відповідач не надав.

Крім того, аналізуючи надані відповідачем докази своєї переваги перед позивачкою, суд виходить з того, що заробіток відповідача в адвокатському об`єднанні за місцем роботи « Сингаївський, Сербінов і партнери» становить мінімально встановлений державою рівень, а пенсія складає приблизно таку ж суму доходу.

В свою чергу доходи позивачки на момент звернення до суду не набагато відрізнялися від доходу відповідача.

З інформації з Державного реєстру речових прав вбачається, що право власності на квартиру за місцем проживання відповідач набув лише в січні 2022 року в порядку дарування.

Що стосується забезпечення житлом самої позивачки, відповідач у судовому засіданні зазначив, що він та батько доньки позивачки від першого шлюбу надали кошти для придбання житла для дітей, а в подальшому батько доньки стягнув надані їй кошти, в зв`язку з чим вона змушена була продати квартиру та повертати кошти.

/ т.1, а.с. 43; 112; 129 - 130; 135 - 137 /

Крім того, сторони в судовому засіданні підтвердили, що на даний час позивачка з дітьми проживає у Франції, куди змушена була виїхати після вторгнення росії на територію України.

Будь-яких доказів неналежного харчування дитини відповідач суду також не надав, будь-яка інформація з цього приводу в наданій медичній документації відсутня.

Пояснення свідка ОСОБА_13 суд не може приймати до уваги, оскільки дитину він бачив за 4 роки двічі мимохідь.

Суд також враховує, що наданий час у провадженні суду знаходиться позв про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина.

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 28 грудня 2020 року в справі № 487/2001/19-ц міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Враховуючи викладене та встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає вимоги позивачки доведеними, а позов про визначення місця проживання дитини з нею до задоволення.

Керуючись ст. ст. 1, 7, 19, 141, 157, 160, 161 Сімейного кодексу України, Конвенцією про права дитини, Законом України « Пр охорону дитинства», ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 76 - 82, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України , суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визначити місце проживання дитини, сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_3 .

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 05 грудня 2022 року.

Суддя Л.А. Шереметьєва