Провадження № 2/369/1919/22
РІШЕННЯ

Іменем України

21.11.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Дубас Т.В.

при секретарі судового засідання Житар А.А., Миголь А.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва №6 в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа : Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська Інесса Володимирівна про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належить земельна ділянка (кадастровий номер :01:016:5056), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що в серпні 2018 року відповідач запропонував йому укласти договір довічного утримання, згідно якого позивач передавав ОСОБА_4 належне позивачу на праві власності майно. Будучи пенсіонером, інвалідом 2 групи, маючи хронічні захворювання серця, поганий слух, у зв`язку з чим потребуючи постійного медичного лікування, позивач погодився на пропозицію.

Організацію підписання договорів взяв на себе ОСОБА_4 .

22.08.2018 року між позивачем та його сином, відповідачем по справі, було укладено договір, відповідно до якого ОСОБА_4 повинен був утримувати позивача та сплачувати допомогу у розмірі 350 доларів США, що на день підписання згідно офіційного курсу НБУ становило 9 695 грн. Цей договір було посвідчено Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трач Г.М.

28.08.2018 року позивач з сином поїхали до іншого нотаріуса. При підписанні наступного документу, нотаріус сказав, що відповідач ОСОБА_4 стане власником земельної ділянки після смерті позивача, а доти повинен утримувати позивача, згідно з досягнутої домовленості. Оригінал підписаного 28.08.2018 року договору позивачу не надався.

Після здійснення цих нотаріальних дій позивач проживав в будинку, який знаходився на вказаній земельній ділянці до 2020 року та особисто сплачував комунальні платежі.

Зазначає, що починаючи з червня 2020 року відповідач перестав надавати йому допомогу у розмірі 9 695 грн. Крім того, відповідач почав вимагати, щоб позивач відмовився від договору, укладеного 22.08.2018 року, що супроводжувалось побиттям позивача. З цього приводу здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 00003 від 29.01.2021.

Зазначає, що 10.07.2020 відповідач вигнав його з будинку застосовуючи при цьому фізичну силу. В подальшому, позивачу стало відомо, що 28.08.2018 року між ними було укладено не договір довічного утримання, як він вважав, а договір дарування. Також йому стало відомо, що відповідач, на підставі оскаржуваного договору дарування, зареєстрував право власності на вказану земельну ділянку.

Позивач вказував, що вчинений ним правочин не відповідає його інтересам, і якщо б він розумів, що укладає договір дарування без зобов`язань щодо його утримання, то такий правочин не був б укладений. Все вище вказане і стало приводом звернення позивача із цим позовом до суду.

Просив суд визнати недійсним договір дарування від 28.08.2018 земельної ділянки(кадастровий номер :01:016:5056), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І. В., зареєстрованого в реєстрі за № №394.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.09.2021року було відкрито провадження, дана цивільна справа розглядається в порядку загального позовного провадження відповідно до вимог ч.4 ст. 19 ЦПК України. Судом призначено підготовче судове засідання у справі, встановлено строки для подачі заяв по суті справи.

21 жовтня 2021 року до суду надійшов відзив відповідача. Не погоджуючись з позовом ОСОБА_4 вказав, що позивач усвідомлював, що укладає договір про відчуження нерухомого майна, при укладанні договору з боку позивача не було помилки в об`єкті правочину та в правових наслідках. Зазначає, що позивач не міг розцінювати оскаржуваний договір як договір на довічне утримання, оскільки такий договір вже був укладений. Зазначає, що об`єкт дарування на момент укладення оскаржуваного договору не був єдиним місцем проживання позивача, оскільки на той момент позивач був власником квартири у м. Києві, п`яти земельних ділянок, двох житлових будинків. Зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження своєї обмеженої дієздатності, неосвідченності та скрутного матеріального становища. Просив відмовити в задоволені позову.

09 листопада 2021 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив. Зазначає, що докази на які посилається відповідач (позовна заява ОСОБА_3 про розірвання шлюбу від 13.06.2018 року в які вказано про окреме проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_5 починаючи з 1999 року; відповідь на відзив від 30.04.2021 у справі №760/23279/20 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя; заява ОСОБА_6 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 аліментів) є неналежними доказами і не підтверджують дійсних обставин справи. Зазначає, що після здійснення нотаріальних дій по укладанню договору довічного утримання від 22.08.2018 та оскаржуваного договору дарування позивач продовжував проживати в будинку, який він збудував на вказаній земельній ділянці до 2020 року. Вказує, що проживання за місцем відмінним від місця реєстрації є його особистим правом. Просив відмовити в задоволені позову.

21 лютого 2022 року до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. З підстав тотожним викладених у відзиві на позовну заяву просив у задоволенні позову відмовити та стягнути з позивача суму понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.07.2022 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

У судове засідання 21.11.2022 представник позивача з`явився. Позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання з`явився. Проти позову заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до укладеного 22 серпня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору про утримання батька, ОСОБА_4 зобов`язувався щомісячно сплачувати батьку ОСОБА_3 грошові кошти у національній валюті України, згідно офіційного курсу НБУ на день сплати аліментів у розмірі 350 доларів США, що на день підписання згідно офіційного курсу НБУ становить 9 695,00 гн.

28 серпня 2018 року між цими ж сторонами було укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 земельну ділянка (кадастровий номер :01:016:5056), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Обдарований за вказаним договором ОСОБА_4 є сином позивача.

За правилом частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (стаття 12 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).

В п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 роз`яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до п. 23 вище вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

В даному випадку ОСОБА_3 пред`явив позов до ОСОБА_4 про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним. Як на підставу для визнання недійсним договору дарування позивач посилався на те, що в силу свого похилого віку він не розумів, який насправді документ підписав, помилився щодо правової природи правочину, хотів укласти договір довічного утримання,згідно до якого мав передати сину після своєї смерті у власність належну йому на праві власності земельну ділянку, оскільки він є пенсіонером, інвалідом 2 групи. Крім того, позивач вважає, що договір дарування було укладено під впливом тяжкої для нього обставини, а саме маючи хронічні захворювання сердця, поганий слух, він потребує постійного медичного лікування.

Однак, доказів на підтвердження вказаних обставин, позивач не надав. Доказів, що він потребував сторонньої допомоги на час укладення спірного договору, у справі відсутні. Медична документація про стан здоров`я позивача судом не досліджувалася.

Під час укладення оспорюваного договору дарування позивачем було роз`яснено нотаріусом права та обов`язки сторін і він розумів значення своїх дій.

Таким чином, позивач не довів ті обставини, на які він посилалася як на підставу своїх вимог (помилка щодо правової природи договору та укладення договору під впливом тяжкої обставини).

Крім того, на думку суду позивач не міг розцінювати оскаржувальний договір як договір на довічне утримання, оскільки такий договір вже був укладений за 6 днів до цього.

Разом із тим, посилання позивача на укладення оспорюваного договору під впливом тяжкої для нього обставини (єдине житло, хвороба та безпомічний стан) не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи.

Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

За встановлених фактичних обставин справи суд дійшов висновку, що позивач змінив наміри щодо відчуження майна через 2 роки після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час укладення такого правочину.

Посилання позивача на те, що будинок розташований на спірній ділянці є його єдиним житлом, що є доказом відсутності його волі на укладення договору дарування, не спростовують висновки судів, адже сторони є родичами і укладення такого правочину, як дарування між батьком та сином не доводить протилежного. Крім того, оспорюваний договір дарування земельної ділянки не порушує право позивача на безоплатне проживання у ньому.

Посилання позивача на номер кримінальної справи, провадження по якій закрито 26.06.2021 року не підтверджує , що відповідач чинить перешкоди заявнику у можливості користування будинком та вчиняє дії з його виселення.

Таким чином, судом встановлено, що сторони при укладанні договорів, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, не визнані недієздатними, діяли добровільно, без будь-якого фізичного та психічного тиску, розуміли значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача.

Крім того, відповідачем була заявлена вимога про стягнення з позивач суму понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої-третьої ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах), задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яких доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення ЄСПЛ від 10 січня 2010 року у справі «Дубовик проти України», рішення ЄСПЛ від 18 лютого 2010 року у справі «Гуриненко проти України»).

Суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, що міститься у постанові від 27 червня 2018 р. у справі № 826/1216/16, відповідно до якого склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем на підтвердження витрат на правничу допомогу надано Договір Ф-214 про надання правничої (правової) допомоги, від 07 лютого 2022 року, укладеного між ОСОБА_4 та Адвокатським об`єднанням «Антеверіс», Додаток №1 до Договору Ф-214 про надання правничої (правової) допомоги від 07 лютого 2022 року та сплачений відповідачем рахунок на оплату №8 від 07.02.2022 р. на суму 10 000,00 грн.

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної роботи та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, суд вважає, що зазначені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. є завищеними, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

З огляду на складність і обсяг справи та виконаної роботи, кількості судових засідань, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та спірних правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність зменшити розмір заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу до розміру 5000 грн.

Керуючись ст.ст.12, 81,133, 137, 141, 200, 206, 263-265, ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа : Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська Інесса Володимирівна про визнання недійсним договору дарування - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 5 000 грн. ( п`ять тисяч грн.).

Повний текст рішення суду виготовлено 01.12.2022.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Т.В. Дубас