Постанова

Іменем України

21 листопада 2022 року

місто Київ

справа № 638/16710/14-ц

провадження № 61-5384св22

Верховний Суд, який діє у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Експандіа»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Експандіа» на постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року в частині скасування ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 13 серпня 2021 року, ухвалену колегією суддів у складі Желепи О. В., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у вересні 2014 року звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Експандіа»

(далі - ТОВ «Експандіа»), у якому з урахуванням уточнень просив суд стягнути з відповідача на його користь суму авансового платежу у розмірі 13 860, 00 дол. США, що на день ухвалення рішення (день стягнення) за офіційним курсом української гривні до долару США, встановленим Національним банком України, складає 365 183, 28 грн; пеню за прострочення виконання робіт (послуг) за період з 13 лютого 2014 року до 04 серпня 2014 року у сумі 1 149 769, 29 грн; пеню за користування чужими грошовими коштами за період з 04 серпня 2014 року до 10 березня 2018 року у розмірі 108 543, 16 грн; пеню у розмірі 3 % річних за неповернення грошових коштів за період з 04 серпня 2014 року до 10 березня 2018 року у розмірі 35 109, 19 грн, разом 1 658 604, 92 грн.

Стислий виклад заперечень інших учасників справи

ТОВ «Експандіа» у січні 2015 року звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути на його користь із ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 58 683, 33 грн, які складаються з суми заборгованості за договором про надання послуг від 08 листопада 2013 року № С081113 у розмірі 47 478, 42 грн, 3 % річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 1 139, 48 грн, інфляційного збільшення боргу у розмірі 10 065, 43 грн.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням від 22 червня 2018 року Дзержинський районний суд м. Харкова частково задовольнив позов ОСОБА_1 .

Суд стягнув з ТОВ «Експандіа» на користь ОСОБА_1 суму авансового платежу за гривневим еквівалентом 13 860, 00 дол. США за офіційним курсом української гривні до долару США, встановленим Національним банком України, що становить 364 592, 36 грн; суму неустойки за гривневим еквівалентом 13 860, 00 дол. США за офіційним курсом української гривні до долару США, встановленим Національним банком України, що становить 364 592, 36 грн.

В іншій частині вимог позову відмовив. Здійснив розподіл судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову ТОВ «Експандіа» відмовив.

Постановою від 05 лютого 2019 року Харківський апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу ТОВ «Експандіа», рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 червня 2018 року - без змін.

Постановою від 19 березня 2020 року Верховний Суд частково задовольнив касаційну скаргу ТОВ «Експандіа», рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 червня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду, до територіальної юрисдикції (підсудності) якого належить зазначена справа, - до Шевченківського районного суду міста Києва.

Ухвалою від 16 грудня 2020 року Верховний Суд виправив описку у постанові від 19 березня 2020 року та зазначив, що цю справу потрібно направити до Голосіївського районного суду міста Києва.

Ухвалою від 21 січня 2021 року Голосіївський районний суд міста Києва залишив позовну заяву ОСОБА_1 без руху з тих підстав, що позивач не є споживачем послуг у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», тому має сплатити судовий збір за подання позовної заяви майнового характеру в розмірі 8 810, 00 грн.

Ухвалою від 13 серпня 2021 року Голосіївський районний суд міста Києва повернув позовну заяву ОСОБА_1 .

Суд зазначив, що ухвала про залишення позовної заяви без руху тричі надсилалася на адресу ОСОБА_1 та тричі поверталася без вручення адресату з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Враховуючи те, що позивач недоліки позовної заяви не усунув, із заявою про продовження строку для їх виправлення не звертався, тому суд першої інстанції дійшов переконання про повернення позовної заяви на підставі частини третьої статті 185 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Постановою від 15 лютого 2022 року Київський апеляційний суд, зокрема скасував ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 13 серпня 2021 року про повернення позовної заяви, справу направив для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції про повернення ОСОБА_1 позовної заяви, оскільки всі поштові відправлення, надіслані за адресою: АДРЕСА_1 , повернулися до суду з відмітками відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання». На інші адреси, зокрема на адресу, зазначену в позовній заяві, суд першої інстанції не надсилав копію ухвали про залишення позовної заяви без руху, тому апеляційний суд виснував, що суд першої інстанції не вжив усіх можливих та потрібних дій, передбачених ЦПК України, для вручення копії зазначеної ухвали позивачу. Тобто зміст такого судового рішення не доведено до відома позивача, відтак ухвала про повернення позовної заяви є незаконною, оскільки позбавила ОСОБА_1 права на доступ до правосуддя.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ТОВ «Експандіа» 17 червня 2022 року подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року в частині скасування ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 13 серпня 2021 року, зазначену ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

ТОВ «Експандіа», наполягаючи на тому, що оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, як підстави касаційного оскарження наведеного судового рішення визначило, що:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 2-4159/12 (провадження № 61-4961св19), від 11 червня 2021 року у справі № 2-6236/11 (провадження № 61-6596св20), якими передбачено, що лише факт неотримання заявником поштової кореспонденції, якою суд з додержанням вимог процесуального закону надсилав копію ухвали для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду;

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 753/21967/15-ц

(провадження № 61-43936св18), згідно з якою добросовісний учасник зобов`язаний самостійно цікавитися розглядом справи, незважаючи на обов`язок суду проінформувати про певні процедури та процедурні рішення;

- суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_1 у серпні 2022 року із застосуванням засобів поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду відзив, у якому просив касаційну скаргу ТОВ «Експандіа» залишити без задоволення.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою від 26 липня 2022 року Верховний Суд поновив ТОВ «Експандіа» строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року в частині скасування ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 13 серпня 2021 року, відкрив касаційне провадження у справі.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Норми права, що застосовані до спірних правовідносин

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із цим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України», заява № 19164/04).

Згідно з частиною першою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити) (частина друга статті 185 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені

статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що Верховний Суд у постанові від 19 березня 2020 року, ухваленій у цій справі, зробив висновок, що ОСОБА_1 не є споживачем послуг у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки він замовив певні послуги не для власних побутових потреб, а безпосередньо задля ведення підприємницької діяльності.

Суд першої інстанції врахував зазначені висновки Верховного Суду та дійшов переконання, що ОСОБА_1 не звільнений від сплати судового збору. Суд встановив, що позивач не сплатив судовий збір під час звернення до суду з позовом, тому постановив ухвалу від 20 січня 2021 року про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначив про обов`язок надати докази сплати судового збору в розмірі 8 810, 00 грн у десятиденний строк з дня вручення позивачу копії цієї ухвали.

Голосіївський районний суд міста Києва тричі надсилав ОСОБА_1 копію ухвали про залишення позовної заяви без руху за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначені поштові відправлення повернулися до суду без вручення адресату 05 квітня 2021 року та 22 травня 2021 року із зазначенням причин повернення «за закінченням терміну зберігання», а також 07 серпня 2021 року - без зазначення причини повернення.

Суд першої інстанції постановив ухвалу від 13 серпня 2021 року про повернення позовної заяви у зв`язку з неусуненням виявлених недоліків.

Апеляційний суд постановою від 15 лютого 2022 року скасував зазначену ухвалу з тих підстав, що зміст ухвали суду про залишення позовної заяви без руху не був доведений до відома позивача.

Верховний Суд погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частин п`ятої, одинадцятої статті 272 ЦПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня. У випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з частиною шостою статті 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є день вручення судового рішення під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо судове рішення надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що її вручено й особі, яку він представляє (частина сьома статті 272 ЦПК України).

Враховуючи приписи частини шостої статті 272 ЦПК України, повернення поштового відправлення (копії судового рішення) до суду з відміткою про такі причини повернення, як «за закінченням терміну зберігання» або без зазначення причин повернення не є підтвердженням відмови учасника справи від одержання копії судового рішення чи про відсутність учасника справи за адресою, повідомленою суду.

В оцінці спірних правовідносин суд зобов`язаний врахувати правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18), в якій зроблено висновок про те, що повернення повістки про виклик до суду з відміткою про причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування учасника справи про час і місце розгляду справи.

Оскільки порядок вручення судових повісток (частина восьма статті 128 ЦПК України) та копій судових рішень (частина шоста статті 272 ЦПК України) містять подібні правила належного їх вручення та визначення дати, з якої особа вважається повідомленою про розгляд справи чи ознайомленою зі змістом судового рішення, тому висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18), є застосовним при вирішенні питання щодо належного вручення копії судового рішення учаснику справи.

У справі, що переглядається, ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху тричі надсилалася на адресу зареєстрованого місця проживання позивача: АДРЕСА_1 , проте поштові відправлення повернулися до суду із зазначенням причин повернення «за закінченням терміну зберігання». Наведене підтверджує те, що копія зазначеної ухвали не була вручена ОСОБА_1 в порядку, визначеному ЦПК України.

За встановлених обставин, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про те, що ухвала суду про залишення позовної заяви без руху не була належно доведена до відома позивача.

Також суд апеляційної інстанції правильно врахував, що в позовній заяві зазначено іншу адресу листування, а саме: АДРЕСА_2 , на яку суд першої інстанції не надсилав копію ухвали про залишення позовної заяви без руху, що підтверджує те, що суд не вжив усіх можливих дій для вручення ОСОБА_1 копії цього судового рішення.

В матеріалах справи є й інші письмові заяви позивача, в яких адресою листування також зазначено: АДРЕСА_3 ; ОСОБА_1 повідомляв використовувані ним адресу електронної пошти та номер засобу зв`язку.

Доказів на підтвердження вжиття судом першої інстанції інших заходів з метою вручення позивачу копії ухвали про залишення позовної заяви без руху матеріали справи не містять.

Враховуючи те, що у матеріалах справи немає доказів на підтвердження належного вручення ОСОБА_1 копії судового рішення, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що постановлення судом першої інстанції ухвали про повернення позовної заяви призвело до обмеження реалізації права на доступ до правосуддя, передбаченого статтею 6 Конвенції, та порушення процесуальних гарантій забезпечення справедливого розгляду справи через неналежне інформування позивача про встановлені судом недоліки позовної заяви та наданий строк на їх усунення.

У касаційній скарзі ТОВ «Експандіа» посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 753/21967/15-ц (провадження № 61-43936св18), від 18 грудня 2019 року у справі № 2-4159/12 (провадження № 61-4961св19) та від 11 червня 2021 року у справі № 2-6236/11 (провадження № 61-6596св20).

Верховний Суд відхиляє зазначені доводи касаційної скарги з таких підстав.

Так у постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 753/21967/15-ц (провадження № 61-43936св18) зазначено, що добросовісність учасників судового процесу, зокрема полягає у тому, щоб при обізнаності з судовими процедурами, правами та обов`язками, правилами поведінки виконувати усі правила та вживати заходи щодо обізнаності про хід судового процесу при дотриманні судом обов`язку проінформувати про такі процедури та процедурні рішення.

Верховний Суд врахував, що заявник мав можливість слідкувати за ходом розгляду свої справи, дізнаватися про його результати та у встановлені процесуальним законом строки виправити недоліки його апеляційної скарги, оскільки протягом двох років судом вживалися заходи щодо інформування заявника про недоліки його апеляційних скарг. Однак заявник, незважаючи на скасування судом касаційної інстанції ухвал апеляційного суду за його касаційними скаргами та на публікацію усіх судових рішень апеляційного суду у відкритому реєстрі судових рішень, вимоги апеляційного суду не виконав, чим проігнорував судові процедури та поставив суд, який повинен забезпечити принцип рівності сторін у справі, перед необхідністю повернення його апеляційних скарг. За таких умов, Верховний Суд дійшов переконання, що поведінка заявника не може бути оцінена як добросовісна, а його право на апеляційне оскарження судового рішення суду першої інстанції таким, що підлягає захисту.

У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 2-4159/12 (753/12496/18) (провадження № 61-4961св19) Верховний Суд зробив висновок про те, що, за загальним правилом, повернення надісланої кореспонденції до суду із зазначенням причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування відповідача, а також не може беззаперечно свідчити про його відмову від одержання кореспонденції чи про його незнаходження за адресою, повідомленою суду. Втім, у разі, якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернуто поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Отже, сам лише факт неотримання скаржником поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належними адресами та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки це зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надала суду таку адресу для направлення кореспонденції, зазначивши її в апеляційній скарзі. Такі висновки Верховний Суд зробив, врахувавши фактичні обставини справи, згідно з якими суд апеляційної інстанції неодноразово направляв заявнику та його представнику на адреси, зазначені у апеляційній скарзі, копію ухвали про залишення апеляційної скарги без руху. Направлена кореспонденція поверталася із зазначенням причини повернення «вибули з даної адреси», «не проживає» та «за закінченням терміну зберігання». Інших засобів зв`язку, аніж поштові адреси заявника та його представника, у апеляційній скарзі не зазначено.

Подібні висновки також викладені у постанові від 11 червня 2021 року у справі № 2-6236/11 (провадження № 61-6596св20), в якій Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду про те, що суд першої інстанції вживав достатніх заходів для вручення копії ухвали про залишення скарги без руху, передбачених нормами ЦПК України 2004 року, а саме тричі надсилав ухвалу засобами поштового зв`язку на адресу заявника, яку він зазначив у свої скарзі, проте перший лист повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», а наступні також не були вручені через незвернення заявника на пошту. Заявник, достовірно знаючи, що ним направлено скаргу до суду, не здійснював жодних дій для отримання поштових відправлень із суду та не виявляв інтересу до розгляду його скарги протягом більш ніж трьох років.

Висновки суду апеляційної інстанції у справі, що переглядається, не суперечать висновкам, викладеним у наведених постановах Верховного Суду, оскільки їх сформульовано у справах, фактичні обставини яких є відмінними від обставин справи, що переглядається. У цій справі суди не встановили недобросовісності в діях позивача; в матеріалах справи наявні відомості про інші повідомлені ним поштові адреси листування, електронну адресу та контактний номер телефону, якими не скористався суд першої інстанції з метою забезпечення належного вручення ОСОБА_1 копії ухвали суду про залишення його позовної заяви без руху.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не дослідив докази на підтвердження вжиття судом першої інстанції всіх належних та достатніх дій для вручення позивачу копії судового рішення, оскільки, як встановлено, копія ухвали про залишення позовної заяви без руху не була надіслана на адреси листування та електронну пошту, повідомлені суду позивачем, а також суд першої інстанції не повідомив про обов`язок щодо усунення недоліків позовної заяви телефонограмою, враховуючи, що позивач зазначив номер телефону для зв`язку з ним.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Підстави для розподілу судових витрат не встановлені.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Експандіа» залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року в частині скасування ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 13 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак