Постанова

Іменем України

09 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 522/8685/18

провадження № 61-15987св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська Інесса Володимирівна, Лиманський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська Інесса Володимирівна, Лиманський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню.

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк»), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська І. В., Лиманський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про визнання виконавчих написів № 574 та № 576 від 19 червня 2012 року такими, що не підлягають виконанню.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 14 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є АТ «Ощадбанк») було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 2089-н, за яким позивач отримав кредит в розмірі 505 000,00 грн зі сплатою 15,5 % річних строком до 14 листопада 2017 року. Додатковою угодою від 08 жовтня 2008 року № 1 змінено розмір процентної ставки на 19,5 % річних.

14 листопада 2007 рокув забезпечення виконання зобов`язань між банком та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Заботкіною Т. Ю., предметом якого є житловий будинок, загальною площею 209,6 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 0,232 га, за цією ж адресою.

19 червня 2012 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська І. В. видала виконавчі написи № 574 та № 576 щодо звернення стягнення на земельну ділянку та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення боргу за кредитом.

У зазначених виконавчих написах нотаріус вказала про те, що строк за який проводиться стягнення - з 01 червня 2009 року по 22 липня 2011 року і напис має бути пред`явлений до виконання до відділу (підрозділу) державної виконавчої служби протягом року з дня його вчинення, тобто до 19 червня 2013 року.

В указаний термін виконавчий напис своєчасно до виконання пред`явлено не було, проте на підставі виконавчих написів державний виконавець відкрив виконавче провадження.

Позивачі вважають, що стягувач пропустив встановлений законом річний строк на звернення з виконавчими написами до виконання, про вчинення виконавчих написів їх не було повідомлено, а розмір заборгованості не є безспірним, у зв`язку з чим просили визнати їх такими, що не підлягають виконанню.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2019 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.

Визнано виконавчий напис, який вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І. В., зареєстрований в реєстрі за № 574 від 19 червня 2012 року про звернення стягнення на земельну ділянку № НОМЕР_1 , кадастровий номер: :02:001:0780, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , таким, що не підлягає виконанню.

Визнано виконавчий напис, який вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І. В., зареєстрований в реєстрі за № 576 від 19 червня 2012 року про звернення стягнення на житловий будинок АДРЕСА_2 , таким, що не підлягає виконанню.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що виконавчий напис вчинено без належного підтвердження безспірності вимог кредитора та без належного повідомлення боржника та майнового поручителя. Позивачам тривалий час не було відомо про існування оспорюваних виконавчих написів, тому їх права підлягають захисту без застосування строків позовної давності, про що клопотав відповідач.

Постановою Одеського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк» задоволено частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до АТ «Ощадбанк» про визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню залишено без задоволення.

Стягнено у рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Ощадбанк» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 114,40 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що письмові вимоги про дострокове повернення кредиту та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки здійснені іпотекодержателем у спосіб, який в розумінні підпунктів 6.1 та 9.3 договору іпотеки від 14 листопада 2007 року є належним та таким, що відповідає абзацу 1 пункту 106 Правил надання поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 в редакції, яка діяла на час на виникнення спірних правовідносин. У суду першої інстанції не було підстав для висновку про те, що нотаріус під час вчинення оспорюваних виконавчих написів не дотримав всіх вимог, передбачених Порядком вчинення нотаріальних дій, а саме що нотаріус вчинив виконавчий напис без належного підтвердження безспірності вимог кредитора.

Оскільки позивачі не довели заявлені вимоги, що має наслідком відмову у позові по суті, то заява відповідача про застосування позовної давності задоволенню не підлягає, оскільки пропуск позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові і може застосовуватися лише до обґрунтованих вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять постанову суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Приморського районного суду м. Одеси.

26 січня 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

На підставі ухвали Верховного Суду від 31 січня 2022 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 04 лютого 2022 року визначено наступний склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Литвиненко І. В., Мартєв С. Ю., Петров Є. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17, від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц, у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 363/568/18 та інших.

У касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що нотаріус при вчиненні спірного виконавчого напису не перевірив фактичний розмір заборгованості, яка не є безспірною. Відсутні докази отримання позивачем вимоги банку про усунення порушення за договором. Суд не розглянув клопотання позивача про закриття апеляційного провадження.

Доводи інших учасників справи

У грудні 2020 року АТ «Ощадбанк» надіслало відзив на касаційну скаргу у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 14 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є АТ «Ощадбанк») та ОСОБА_1 укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 2089-н, згідно якого ОСОБА_1 отримав грошові кошти у сумі 505 000,00 грн та зобов`язався повернути кошти та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 15,5 % річних та інші платежі (т. 1 а. с. 132-137).

14 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 , яка є майновим поручителем ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Заботкіною Т. Ю. (т. 1 а. с. 84-92).

Згідно з пунктом 1.2 договору іпотеки предметом іпотеки є житловий будинок та земельна ділянка, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

14 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 1 до кредитного договору № 2089-н (т. 1 а. с. 123-125).

Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» направило ОСОБА_1 вимогу від 13 вересня 2010 року за № 28/7138, згідно якої просило у 30-денний строк погасити заборгованість перед банком. В іншому разі банк має намір звернути стягнення на предмет застави (т. 1 а. с. 43).

Також Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» направило ОСОБА_2 вимогувід 13 вересня 2010 року за № 28/7139, згідно якої просило у 30-денний строк погасити заборгованість перед банком. В іншому разі банк має намір звернути стягнення на предмет застави (т. 1 а. с. 42).

В матеріалах цивільної справи наявне письмове зобов`язання, за яким ОСОБА_1 зобов`язався в строк до 01 квітня 2012 року добровільно повернути заборгованість в розмірі 400 000,00 грн. Вказав, що в разі неповернення коштів, повідомлений про вчинення виконавчого напису (т. 1 а. с. 44).

В грудні 2011 року АТ «Ощадбанк» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І. В. із заявами про вчинення виконавчих написів (т. 1 а. с. 93-98).

19 червня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І. В. вчинено виконавчий напис № 574, яким запропоновано звернути стягнення на земельну ділянку № НОМЕР_1 загальною площею 0,232 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 . За рахунок коштів, отриманих від реалізації майна, запропоновано частково задовольнити вимоги АТ «Ощадбанк» у розмірі 505 000,00 грн (т. 1 а. с. 82).

19 червня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І. В. вчинено виконавчий напис № 576, яким запропоновано звернути стягнення на житловий будинок АДРЕСА_3 , що належить на праві власності ОСОБА_2 . За рахунок коштів отриманих від реалізації майна запропоновано частково задовольнити вимоги АТ «Ощадбанк» у розмірі 505 000,00 грн (т. 1 а. с. 83).

Постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Комінтернівського районного управління юстиції Одеської області Костюкова С. С. від 09 жовтня 2015 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису від 19 червня 2012 року № 579 (т. 1 а. с. 14).

Постановою державного виконавця Комінтернівського ВДВС Головного управління юстиції Одеської області Іванова І. В. від 07 жовтня 2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису від 19 червня 2012 року № 574 (т. 1 а. с. 12).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

За умовами кредитного договору від 14 листопада 2007 року № 2089-н кредитор вправі вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, належних до сплати процентів, комісійних винагород та інших платежів відповідно до цього договору у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором. Виконання позичальником відповідної вимоги банку щодо дострокового повернення суми кредиту та інших платежів відповідно до кредитного договору повинно бути проведено протягом одного місяця (тридцяти календарних днів) з дати одержання такої вимоги.

Згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до підпункту 2.3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушень.

З матеріалів справи вбачається, що 13 вересня 2010 року на адресу боржника та майнового поручителя надсилалися вимоги про дострокове повернення кредиту, сплату відсотків за користування кредитом і пені за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором та про намір банку звернути стягнення на предмети іпотеки у разі невиконання вимоги про дострокове повернення кредиту і сплати відсотків (т. 1 а. с. 101, 102).

Вказані письмові вимоги вручено адресатам 25 вересня 2010 року (т. 1 а. с. 103).

Пунктом 6.1 договору іпотеки від 14 листопада 2007 року, зокрема, передбачено, що у разі порушення зобов`язання та/або умов цього договору та прийняття іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель зобов`язаний надіслати іпотекодавцю та боржнику письмову вимогу про усунення порушення, в якій визначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про його виконання протягом тридцяти календарних днів з моменту її отримання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із пунктом 9.3 договору іпотеки будь-які повідомлення, які направляються сторонами одна одній в рамках цього договору, повинні бути здійснені в письмовій формі та будуть вважатись поданими належним чином, якщо вони надіслані рекомендованим листом на замовлення або доставлені особисто на адресу сторін.

З вказаного вбачається, що повідомлення, які направляються сторонами одна одній вважаються доставленими належним чином, якщо ці повідомлення на надіслані рекомендованим листом на замовлення або доставлені особисто на адресу сторін.

Встановлено, що на зворотних повідомленнях про вручення позивачам 25 вересня 2010 року кореспонденції від АТ «Ощадбанк» зазначено вихідні номери кореспонденції відправника № 28/7138 та № 28/7139, що співпадають з вихідними номерами вимог про дострокове повернення кредиту та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, адресованих банком 13 вересня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 42, 43).

Згідно з доданими до заяви про видачу виконавчих написів поштових повідомлень про вручення вбачається, що працівником поштового зв`язку ДП «Укрпошта» 25 вересня 2010 року вручено кореспонденцію за № 28/7138 та № 28/7139, яка направлена за адресою: АДРЕСА_1 з вказівкою у бланках повідомлення про вручення прізвища отримувачів - « ОСОБА_4 ».

У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року в справі № 554/6777/17 (провадження № 61-19494св18) зроблено висновок, що «у нотаріальному процесі при стягненні боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса боржник участі не приймає, а тому врахування його інтересів має забезпечуватися шляхом надіслання повідомлення - письмової вимоги про усунення порушення (письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Повідомлення надіслане стягувачем боржнику, є документом, що підтверджують безспірність заборгованості та обов`язково має подаватися при вчиненні виконавчого напису як за іпотечним договором, так і за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором). Процедура стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса складається із двох етапів: перший, підготовчий етап, який включає повідомлення боржника. Цей етап спрямований на забезпечення прав та інтересів боржника, якому має бути відомо, що кредитор розпочинає процедуру стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса; другий етап - учинення виконавчого напису, який полягає в подачі нотаріусу документів, що підтверджують безспірність вимог, в тому числі й повідомлення боржника (письмова вимога про усунення порушення чи письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Недотримання одного із етапів процедури стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню».

Неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавляє його можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги кредитора. Якщо боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору щодо суми заборгованості, це об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису.

Учинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надіслання кредитором повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року в справі № 357/12818/17 (провадження № 61-44380св18) та від 27 серпня 2020 року в справі № 554/6777/17 (провадження № 61-19494св18).

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції обґрунтовано дійшов до висновку, що письмові вимоги про дострокове повернення кредиту та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки направлені іпотекодержателем у належний та передбачений законом спосіб.

Щодо безспірності вимог кредитора

Положеннями статті 87 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 1 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, визначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку (стаття 88 Закону України «Про нотаріат», пункти 1, 3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника-фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмових вимог про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи,передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова в її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови в її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

За результатами аналізу наведених норм можна дійти таких висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»).

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання стягувачем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 554/132/20 (провадження № 61-14692св21).

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Зазначене узгоджується з висновком щодо застосування норм права, викладеним у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 та від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц наголосила на тому, що сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17). При цьому лише та обставина, що у виконавчому написі зазначено більшу суму заборгованості за кредитом, ніж у повідомленні, не свідчить про наявність спору про розмір заборгованості (постанова Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15). Під час розгляду справ такої категорії суд перевіряє право стягувача на вчинення вказаної дії, повноваження щодо вчинення нотаріальних дій нотаріуса та встановлює той факт, чи дійсно розмір заборгованості, що підлягає стягненню, у тому числі розмір процентів, неустойки (штрафу, пені), якщо такі належать до стягнення, відповідає сумі, вказаній у виконавчому документі, та залежно від встановленого ухвалює рішення про відмову чи задоволення позову.

Суди попередніх інстанцій встановили, що розмір заборгованості на погашення якої вчинено виконавчі написи нотаріуса, становить 505 000,00 грн і складається з простроченої заборгованості за тілом кредиту і залишку кредиту у зв`язку з використанням банком свого права на дострокове повернення кредиту.

Інші суми заборгованості за кредитним договором, зокрема проценти за користування кредитом та пеня за прострочення виконання зобов`язань до заяв кредитора про вчинення виконавчих написів не увійшли.

З матеріалів справи відомо, що доказів оспорювання кредитного договору або наявності спору щодо факту отримання позичальником кредитних коштів, на час вчинення нотаріусом виконавчих написів, позивачами не надано.

Суди попередніх інстанцій встановили, що стягувач долучив до заяв про вчинення виконавчих написів від 20 грудня 2011 року, зокрема, письмові вимоги до боржника і майнового поручителя про сплату вказаної заборгованості та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки з номерами вихідної кореспонденції 28/7138 та 28/7139 від 13 вересня 2010 року, які боржник та майновий поручитель отримали 25 вересня 2010 року.

Зі змісту заяв іпотекодержателя до нотаріуса про вчинення виконавчих написів вбачається, що заявлена до стягнення сума становить 505 000,00 грн, що відповідає сумі заборгованості за тілом кредиту.

Відповідно до вищезазначеного, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що нотаріус під час вчинення оспорюваних виконавчих написів дотримав всіх вимог, передбачених Порядком вчинення нотаріальних дій.

Доводи заявників про те, що суд не розглянув клопотання позивачів про закриття апеляційного провадження не заслуговують на увагу, оскільки суд апеляційної інстанції встановив, що апеляційна скарга відповідає вимогам статті 356 ЦПК України та перешкоди для відкриття апеляційного провадження були відсутні.

Крім того, Верховний Суд зазначає, що доводи у вказаному клопотанні про відсутність у матеріалах справи довіреності представника АТ «Ощадбанк» є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами справи (т. 1 а. с. 194).

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17, від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц, у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 363/568/18 та інших є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Отже, аргументи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, а зводяться до незгоди заявника з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, і згідно з нормами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, підстав вийти за межі доводів касаційної скарги судом касаційної інстанції не встановлено.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постановусуду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: А. А. Калараш

І. В. Литвиненко С. Ю. Мартєв Є. В. Петров