Справа № 465/6259/19 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/4560/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Симця В.І.,

за участю: представника ОСОБА_1 - адвоката Бельдій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 18 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою, вселення та встановлення порядку користування квартирою,-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою, вселення та встановлення порядку користування квартирою.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що згідно рішення Франківського районного суду м. Львова від 20.04.2015р. у цивільній справі №465/7829/13-ц він, позивач, та відповідачка у справі, володіють на праві спільної часткової власності квартирою АДРЕСА_1 . В квартирі зареєстрована та проживає одноособово відповідачка у справі. Він, позивач, з сином проживають по місцю реєстрації позивача у квартирі АДРЕСА_2 . Зазначає, що відповідачка змінила замок у вхідних дверях, доступу до квартири у нього немає, вона зайняла всі кімнати в квартирі, а він, позивач, будучи власником квартири не має можливості користуватися своєю власністю. На його прохання надати ключі, вказує що такі у нього є, хоча її твердження не відповідає дійсності, а щодо його пропозиції - продати квартиру та розділити кошти, за які придбати кожен собі окреме житло, відповідачка відповіла відмовою, тому він змушений звертатися до суду та просити усунути перешкоди в користуванні власністю, встановити порядок користування квартирою, оскільки він не має іншого законного способу захистити свої законні права та інтереси. Квартира, співвласниками якої є позивач та відповідачка розташована на 2 поверсі 9 поверхового будинку, складається з 3-х кімнат житловою площею 40.2 кв.м., загальна площа квартири 65.8 кв.м. Зважаючи на положення Цивільного кодексу України, зокрема, щодо права користування та розпорядження майном, просить суд зобов`язати відповідачку не чинити перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , передати йому ключі від вхідних дверей та заселити його у дану квартиру та встановити порядок користування приміщеннями квартири.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 18 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , передати ключі від вхідних дверей та вселити ОСОБА_1 у спірну квартиру.

Виділити у користування позивача - ОСОБА_1 кімнату площею 13, 7 кв. м. у квартирі АДРЕСА_1 .

В користуванні відповідачки ОСОБА_2 залишити кімнату площею 10.1 кв.; підвал площею 2.0 кв. м. та балкон площею 1.9 кв. м. у квартирі АДРЕСА_1 .

У спільному користуванні сторін залишити: кімнату площею 17.0 кв. м.; кухню площею 8,5 кв. м.; ванну кімнату площею 2.4 кв. м.; вбиральню 1.2 кв. м.; коридор 9.2 кв. м.; вбудовану шафу 0.4 кв. м. у квартирі АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю таких.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що рішення суду не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

Вказує, що позивач в судовому засіданні зазначав, що до 20 грудня 2020 року перешкоди у користуванні квартирою йому ніхто не чинив, хоча позовну заяву у даній справі було подано до суду у жовтні 2019 року. В чому конкретно полягають перешкоди , які чинить йому відповідач ОСОБА_2 позивач не зміг пояснити, так само як і представити суду докази того, що такі перешкоди зі сторони відповідача ОСОБА_2 мали місце.

Зазначає, що судом не було залучено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є членами сім`ї відповідачки, зареєстровані та проживають у спірній квартирі.

Вважає, що задоволення позовних вимог про визначення порядку користування квартирою призведе до погіршення житлових умов осіб, які зареєстровані та фактично проживають у спірній квартирі.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду також оскаржив ОСОБА_3 , подавши апеляційну скаргу.

Вказує, що не був залучений до участі у розгляді справи судом першої інстанції, що призвело до порушення його прав, свобод та інтересів, порушення встановленого порядку користування кВ. АДРЕСА_1 , який склався з грудня 2013 року.

ОСОБА_1 виділено у користування кімнату житловою площею 13,7 кв.м., яку займає апелянт ОСОБА_2 , як член сім`ї співвласника ОСОБА_2 та приймає участь у витратах по утриманні даної квартири.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

01 квітня 2022 року від представника ОСОБА_2 адвоката Слободян Н.А. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Дана справа перебуває в провадженні суду апеляційної інстанції з грудня 2021 року і у всіх учасників справи було достатньо часу для наведення своїх доводів у поданому до суду позові, запереченні на позов, письмових поясненнях, апеляційній скарзі та відзиві на скаргу тощо.

За вищенаведених обставин колегія суддів вважає можливим здійснити апеляційний розгляд справи за відсутності ОСОБА_2 та її представника на підставі наявних у справі даних та доказів.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Бельдій Н.В на заперечення доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такі підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18.04.2013р., яке набрало законної сили, шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20.04.2013р., яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.12.2015р., визнано квартиру за адресою: АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю, що набута подружжям за час шлюбу за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_3 , визнано за ОСОБА_2 право власності 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_3 , знято арешт з квартири АДРЕСА_1 , накладений ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 23.09.2014р.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивачу та відповідачці на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Встановлено, що спільний син позивача та відповідачки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з позивачем у квартирі АДРЕСА_2 .

З довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки №3994, виданої 07.10.2020р. директором ЛКП «Південне» Крюковою Р.М., яка долучена до письмових пояснень відповідачки, вбачається, що в квартирі зареєстровані 4 осіб, зокрема відповідачка ОСОБА_2 , сини ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та її батько ОСОБА_3 .

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №52660762 від 04.02.2016р., спірна квартира загальною площею 65,8 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м. складається з трьох житлових кімнат та кухні, наявна комора в підвалі.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно частин першої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав.

Згідно статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Положеннями п. 4 статті 9 Житлового кодексу УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За положенням частини першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками.

Судом встановлено, що в спірній квартирі крім відповідачки - співвласника ОСОБА_2 також зареєстровані та проживають члени її сім`ї ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.1 ст. 54 ЦПК України, якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. До такої заяви повинні бути додані докази про направлення її копії особі, про залучення якої як третьої особи подана заява.

Втім, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, в порушення вимог закону не вирішив питання щодо складу осіб, які мають брати участь у розгляді справи, а апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості усунути такі недоліки.

У відповідності до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 25.06.2019 у справі №910/17792/17, підставою для вступу (залучення) в судовий процес третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача.

Водночас предмет спору повинен перебувати поза межами цих правовідносин, в іншому разі така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб у принципі неможливий спір про право з протилежною стороною у відповідному судовому процесі. Якщо зазначений спір допускається, то ця особа обов`язково повинна мати процесуальний статус (становище) співвідповідача (співпозивача) у справі, а не третьої особи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20.08.2019 року у справі №910/13209/18.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції та однією із підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_6 та ОСОБА_3 слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі по 1153 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 18 листопада 2021 року скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою, вселення та встановлення порядку користування квартирою - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1153 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1153 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14 квітня 2022 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.