провадження № 22-ц/824/1327/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року у справі за клопотанням Транспортного республіканського унітарного підприємства «Мінське відділення Білоруської залізничної дороги» про надання дозволу на примусове виконання рішення Економічного суду Мінської області від 18 вересня 2019 року у справі № 84-13/2019 за позовом Мінського транспортного прокурора в інтересах Республіканського унітарного підприємства «Мінське відділення Білоруської залізничної дороги» про стягнення з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» збитків, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) направило до суду клопотання Транспортного республіканського унітарного підприємства «Мінське відділення Білоруської залізничної дороги» про надання дозволу на примусове виконання рішення Економічного суду Мінської області від 18 вересня 2019 року про стягнення з товариства «Укрзалізниця» на користь Республіканського унітарного підприємства «Мінське відділення Білоруської залізничної дороги» збитків.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 рокуклопотання Транспортного республіканського унітарного підприємства «Мінське відділення Білоруської залізничної дороги» задоволено. Надано дозвіл на виконання рішення Економічного суду Мінської області від 18 вересня 2019 року у справі № 84-13/2019 про стягнення збитків,відповідно до якого стягнуто з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь Транспортного республіканського унітарного підприємства «Мінське відділення Білоруської залізничної дороги» грошові кошти - 152 470,72 білоруських рублів, що за курсом Національного банку України станом на 04 лютого 2021 року складає 1 616 403 грн. 10 коп.

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через порушення судом норм матеріального та процесуального права та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні клопотання.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги АТ «Українська залізниця» зазначає, що клопотання не відповідає встановленим до нього статтею 466 ЦПК України вимогам, зокрема, відсутній засвідчений переклад документів, доданих до клопотання. Судом першої інстанції порушено процедуру розгляду клопотання відповідно до вимог ст. 467 ЦПК України та розглянуто справу без належного повідомлення учасників справи, що позбавило боржника можливості заперечувати щодо заявленого клопотання. Крім того, всупереч вимог Закону України «Про судовий збір» клопотання не було оплачено судовим збором. Боржник зазначає, що спір є господарським, а, відтак, не міг бути розглянутий Печерським районним судом міста Києва. Судами Республіки Білорусь була порушена територіальна підсудність розгляду справи № 84-13/2019, що є підставою для відмови у задоволенні клопотання на підставі ч. 2 ст. 468 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про задоволення клопотання, суд першої інстанції керувався статтею 81 Закону України «Про міжнародне приватне право», пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» № 12 від 24 грудня 1999 року, Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, статтями 462-467 ЦПК України.

Апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, судом було порушено норми процесуального права, а саме розглянуто справу без належного повідомлення учасників справи, на що обґрунтовано посилається в апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця».

Відповідно до вимог ст. 467 ЦПК України про надходження клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду суд у п`ятиденний строк письмово повідомляє боржника і пропонує йому у місячний строк подати можливі заперечення проти цього клопотання. Після подання боржником заперечень у письмовій формі або у разі його відмови від подання заперечень, а також якщо у місячний строк з часу повідомлення боржника про одержане судом клопотання заперечення не подано, суддя постановляє ухвалу, в якій визначає дату, час і місце судового розгляду клопотання, про що сторони повідомляються письмово не пізніше ніж за десять днів до його розгляду. Неявка без поважних причин у судове засідання будь-якої із сторін або їх представників, стосовно яких суду відомо про своєчасне вручення їм повістки про виклик до суду, не є перешкодою для розгляду клопотання, якщо будь-якою із сторін не було порушено питання про перенесення його розгляду.

Відповідно до положень ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що АТ «Українська залізниця» отримало клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення Економічного суду Мінської області від 18 вересня 2019 року у справі № 84-13/2019 та було повідомлено про розгляд справи, призначений на 04 лютого 2021 року згідно встановленого порядку про вручення судових повісток, який передбачений ст. 128, 130 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За таких обставин оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, з постановленням нового судового рішення по суті вимог заявника.

Вирішуючи питання про розгляд поданого клопотання по суті апеляційний суд виходить з наступного.

Рішенням Економічного суду Мінської області від 18 вересня 2019 року позов Мінського транспортного прокурора в інтересах Республіканського унітарного підприємства «Мінське відділення Білоруської залізничної дороги» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення збитків задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Республіканського унітарного підприємства «Мінське відділення Білоруської залізничної дороги» збитки в розмірі152 470,72 білоруських рублів. Рішення суду набрало законної сили 22 жовтня 2019 року (а.с.8-14, 15-19).

Згідно довідки, наданої судом за підписом виконуючого обов`язків начальника управління примусового виконання Мінського обласного виконавчого комітету Головного управління юстиції Чечоткіна Д.А., рішення Економічного суду Мінської області від 18 вересня 2019 року по справі № 84-13/20199 за позовом Мінського транспортного прокурора в інтересах Республіканського унітарного підприємства «Мінське відділення Білоруської залізничної дороги» про стягнення з відповідача Акціонерного товариства «Укрзалізниця» збитків на території Республіки Білорусь не виконувалося (а.с.28).

Відповідно до ч. 1 ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до договору між Україною та Республікою Білорусь про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних, трудових та кримінальних справах, що стосуються стягнення коштів на утримання у цивільних справах, застосовується законодавство договірної сторони, на території якої винесено рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 1 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах положення цієї Конвенції застосовуються також до юридичних осіб, створених відповідно до законодавства Договірних Сторін.

У відповідності до ст. 51, 54 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує наступні рішення, винесені на території інших Договірних Сторін рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов`язань. Клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішень розглядаються судами договірної сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання. Суд, що розглядає клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішення, обмежується встановленням того, що умови, передбачені цією Конвенцією, дотримані.

Відповідно до ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням іноземного суду, яке набрало законної сили, стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь Транспортного республіканського унітарного підприємства «Мінське відділення Білоруської залізничної дороги»грошові кошти у розмірі 152 470,72 білоруських рублів.

Транспортне республіканське унітарне підприємство «Мінське відділення Білоруської залізничної дороги», на користь якого ухвалено рішення, звернулося з клопотанням про виконання та надання дозволу на виконання на території України вказаного рішення.

Згідно з вимогами ст. 466 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається у письмовій формі і повинно містити: ім`я (найменування) особи, що подає клопотання, зазначення її місця проживання (перебування) або місцезнаходження; ім`я (найменування) боржника, зазначення його місця проживання (перебування), його місцезнаходження чи місцезнаходження його майна в Україні; мотиви подання клопотання. До клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду додаються документи, передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, не визначено перелік документів, що мають додаватися до клопотання, або за відсутності такого договору, до клопотання додаються такі документи: 1) засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про примусове виконання якого подається клопотання; 2) офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили (якщо це не зазначено в самому рішенні); 3) документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи; 4) документ, що визначає, в якій частині чи з якого часу рішення іноземного суду підлягає виконанню (якщо воно вже виконувалося раніше); 5) документ, що посвідчує повноваження представника (якщо клопотання подається представником); 6) засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами України.

Відповідно до статті 7 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, що ратифікована Постановою ВР N 2889-XII ( 2889-12 ) від 19.12.92 року, держави - учасниці СНД взаємно визнають і виконують рішення компетентних судів, що набули законної чинності.

При цьому, статтею 9 Угоди передбачено підстави, за яких у виконанні рішення може бути відмовлено на прохання сторони, проти якої воно направлене, тільки якщо ця сторона надасть компетентному суду за місцем, де виклопочується виконання рішення, докази того, що: судом держави - учасниці СНД, що запитується, раніше винесене рішення, яке набуло законної чинності у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і на тій самій підставі; є визнане рішення компетентного суду третьої держави - учасниці СНД або держави, що не є членом Співдружності, по спору між тими ж сторонами, про той же предмет і на тій же підставі; спір згідно з цією Угодою вирішений некомпетентним судом; інша сторона не була повідомлена про процес; закінчився трирічний термін давності подання рішення щодо примусового виконання.

Відповідно до ст. 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; в інших випадках, встановлених законами України.

З матеріалів справи вбачається, що подане клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду на території України відповідає вимогам ст. 466 ЦПК України. Так, до клопотання додано засвідчену в установленому порядку копію рішення іноземного суду, про примусове виконання якого подається клопотання; офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили (а.с.7); документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи (а.с.20); документ, що посвідчує повноваження представника (якщо клопотання подається представником) (а.с.19).

В той же час, стаття 62 Віденської конвенції про право міжнародних договорів передбачає, що на докорінну зміну, яка сталася щодо обставин, що існували при укладенні договору, і яка не передбачалась учасниками, не можна посилатись як на підставу для припинення договору або виходу з нього, за винятком тих випадків, коли: а) наявність таких обставин становила істотну підставу згоди учасників на обов`язковість для них договору; і b) наслідок зміни обставин докорінно змінює сферу дії зобов`язань, які все ще підлягають виконанню за договором. На докорінну зміну обставин не можна посилатись як на підставу для припинення договору або виходу з нього: а) якщо договір встановлює кордони; або b) якщо така докорінна зміна, на яку посилається учасник договору, є результатом порушення цим учасником або зобов`язання за договором, або іншого міжнародного зобов`язання, взятого ним на себе відносно будь-якого іншого учасника договору. Якщо відповідно до попередніх пунктів, учасник має право посилатись на докорінну зміну обставин як на підставу для припинення договору або виходу з нього, то він має право також посилатись на цю зміну, як на підставу для зупинення дії договору.

Мирні та дружні відносини, що існували з Росією та Білоруссю на момент надання згоди України на обов`язковість Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах були передумовою та істотною підставою для надання згоди на їх застосування у двосторонніх відносинах між Україною та Республікою Білорусь. Російська Федерація 24 лютого 2022 року розпочала широкомасштабну збройну агресію проти України, грубо порушивши Статут ООН та основоположні норми і принципи міжнародного права. Україна активувала своє право на самозахист відповідно до міжнародного права.

У відповідності до статті 2 Статуту ООН сучасне міжнародне право одним зі своїх основних принципів забороняє "погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і якимось іншим чином, несумісним з цілями Об`єднаних Націй". Виокремленням цієї заборони є протиправність та заборона агресії, визначення якої міститься в Резолюції Генеральної Асамблеї ООН 3314 "Визначення агресії" від 14 грудня 1974 року (далі - Резолюція 3314). Її положення вважаються нормами загального міжнародного права та такими, що відбивають універсальний міжнародно-правовий звичай з цього питання.

Відповідно до Резолюції 3314, агресією є застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави, або яким-небудь іншим чином, несумісним зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Крім загального визначення агресії Резолюція 3314 містить і перелік дій, які незалежно від оголошення війни кваліфікуються як акт агресія:

f) дія держави, що дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для вчинення акту агресії проти третьої держави.

Відповідно, держава, що погоджується надати свою територію для вчинення нападу на територію третьої держави, навіть за відсутності активної участі в збройному конфлікті є державою-агресором.

Загальновідомим є факт надання республікою Білорусь своєї території та залізничного транспорту Російській Федерації для збройного вторгнення її військ на територію України.

Серед іншого, зазначене підтверджується численними повідомленнями в ЗМІ та санкціями багатьох країн відносно Білорусі за збройну агресію щодо України, а саме:

https://www.pravda.com.ua/news/2022/05/24/7348129/ (Росіяни поставили "Іскандери" в Білорусі за 50 км від кордону України - Генштаб ЗСУ.

https://suspilne.media/237252-velika-britania-vvodit-novi-sankcii-proti-rosii-j-bilorusi-voni-stosuutsa-torgivli-v-rozmiri-17-mlrd/

https://www.gov.uk/government/news/uk-punishes-putin-with-new-round-of-sanctions-on-17-billion-of-goods (Велика Британія 8 травня запровадила нові санкції проти Росії та Білорусі через агресію проти України).

https://tsn.ua/politika/yaponiya-zaprovadit-sankciyi-proti-bilorusi-protyagom-tizhnya-kogo-torknutsya-1994212.html (Японія запровадить санкції проти Білорусі через російську війну в Україні вже цього тижня)

https://zmina.info/news/cherez-vijnu-v-ukrayini-serbiya-zaprovadyla-sankcziyi-proty-bilorusi/ (Через війну в Україні Сербія запровадила санкції проти Білорусі)

https://ec.europa.eu/commission/presscorner/detail/uk/IP_22_2802 (Європейська комісія вітає ухвалення шостого пакету обмежувальних заходів проти Росії. Даний пакет також запроваджує додаткові санкції проти Білорусі з огляду на її причетність до цієї агресії.

https://prm.ua/tayvan-zaprovadyv-sanktsii-proty-bilorusi-cherez-ii-uchast-u-viyni-proty-ukrainy/ (Тайвань запровадив санкції проти Білорусі через її участь у війні проти України).

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що широкомасштабне вторгнення Російської Федерації в Україну, її підтримка з боку Республіки Білорусь, відмова визнати суверенне існування України, як держави, численні порушення принципів міжнародного права щодо України та її громадян докорінно змінили обставини, за яких надавалась згода на застосування вищезазначених договорів у двосторонніх відносинах з указаними державами, а тому, є вагомі підстави вважати, що виконання рішення Економічного суду Мінської області від 18 вересня 2019 року про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» 1 616 403 грн. 10 коп. буде загрожувати інтересам України, оскільки буде ослаблювати зазначене підприємство, яке у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 83 від 4 березня 2015 року відноситься до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави та посилювати фінансову міць підприємства країни агресора, яке активно залучається до транспортування зброї Російської Федерації, що використовується для збройної агресії проти України.

Отже, виконання рішення Економічного суду Мінської області від 18 вересня 2019 року в даний момент загрожувало б інтересам України, що у відповідності до ст. 468 ЦПК України є підставою до відмови в задоволенні клопотання.

В той же час, зазначене не свідчить, що вказане судове рішення не може бути виконане в інший час, за умови зміни обставин, які зумовили відмову у наданні дозволу на його виконання на території України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року скасувати та прийняти постанову.

Клопотання Транспортного республіканського унітарного підприємства «Мінське відділення Білоруської залізничної дороги» про надання дозволу на примусове виконання рішення Економічного суду Мінської області від 18 вересня 2019 року у справі № 84-13/2019 за позовом Мінського транспортного прокурора в інтересах Республіканського унітарного підприємства «Мінське відділення Білоруської залізничної дороги» про стягнення з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» збитків залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 29 липня 2022 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.