Постанова

Іменем України

15 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 293/1061/21

провадження № 61-4347св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Черняхівська селищна рада Житомирської області,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пилипчука Павла Петровича на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 18 січня 2022 року, ухвалене у складі судді Лось Л. В., та постанову Житомирського апеляційного суду від 14 квітня

2022 року, прийняту у складі колегії суддів: Трояновської Г. С., Миніч Т. І., Павицької Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Черняхівської селищної ради Житомирської області, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з жовтня 1993 року вона зареєстрована у житловому будинку

АДРЕСА_1 , а з березня 2007 року - в цьому будинку також зареєстровані дві її доньки.

З 1993 року по 2009 рік (до моменту руйнації житла) вона проживала

у вказаному будинку та фактично є одноосібним господарем, до теперішнього часу постійно здійснює нагляд за цим будинком та використовує присадибну земельну ділянку та господарські будівлі.

Також вказала, що власниками нежитлового будинку АДРЕСА_1 згідно відомостей, що містяться у будинковій книзі, були ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , яка виїхала за межі України понад 50 років тому і втратила будь-які зв`язки з особами, які були зареєстровані і проживали у даному будинку.

Разом із ОСОБА_4 у цьому будинку була зареєстрована та фактично проживала ОСОБА_5 , яка є бабою позивачки. Пояснила, що перед виїздом за межі України співвласник будинку ОСОБА_4 28 травня 1971 року оформила на ОСОБА_5 нотаріально посвідчену довіреність, якою вона уповноважувала ОСОБА_5 вести справи щодо оформлення її спадкових прав на майно, яке залишилося після смерті її брата ОСОБА_3 . Однак будь-яких дій щодо оформлення спадкових прав згідно довіреності ОСОБА_5 не вчинила.

Позивач зазначила, що з моменту її реєстрації у житловому будинку з жовтня

1993 року ніхто із спадкоємців колишніх співвласників у житловому будинку АДРЕСА_1 не проживав і не проживає по даний час, як спадщину будинок ніхто не приймав, що свідчить про відсутність спадкоємців вищевказаного нерухомого майна як за заповітом, так і за законом.

Враховуючи те, що те, що ОСОБА_1 відкрито володіє житловим будинком АДРЕСА_1 та не приховує факт знаходження цього майна у її володінні, її володіння майном є безперервним та не переривалось протягом всього строку набувальної давності, а також на те, що вона не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на вказаний житловий будинок, просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 18 січня 2022 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 14 квітня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Черняхівської селищної ради Житомирської області, третя особа -

ОСОБА_2 , про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, оскільки позивач не є добросовісним набувачем спірного нежитлового приміщення протягом 10 років.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

13 травня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Пилипчук П. П. засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 18 січня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду

від 14 квітня 2022 року (надійшла до суду 16 травня 2022 року), у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Пилипчука П. П. мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що заявником надані належні та допустимі докази набуття права власності за набувальною давністю, а саме: добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння, а тому дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні її позову.

Підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17247/17 (провадження № 12-291гс18) та що суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

18 липня 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу третьої особи ОСОБА_2 , в якому він зазначає, що оскажувані судові рішення прийняті без порушень норм матеріального чи процесуального права, із з`ясуванням всіх обставин по справі, тому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги і залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2022 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пилипчука П. П. залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

У строк, визначений судом, представник заявника усунув недоліки касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 08 червня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У червні 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 з 27 березня 2001 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

До складу членів сім`ї ОСОБА_1 входять: дочка ОСОБА_6 , 2005 року народження та дочка ОСОБА_7 , 2006 року народження.

Діти ОСОБА_1 з 02 березня 2007 року по теперішній час також зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

З Будинкової книги на спірне домоволодіння по АДРЕСА_1 вбачається, що його власниками були ОСОБА_3 та ОСОБА_4

28 травня 1971 року ОСОБА_4 видана довіреність на ім`я

ОСОБА_5 , якою остання була уповноважена вести справу по оформленню спадкових прав ОСОБА_4 на майно, що залишилось після смерті її брата ОСОБА_3 . Довіреність видана строком на три роки.

Матеріалами інвентаризаційної справи підтверджується, що житловий будинок складається з 35,8 кв. м загальної площі та 21,4 кв. м житлової площі.

Із копій договорів страхування встановлено, що з 1998 року по 2009 рік ОСОБА_5 (у 1998) та ОСОБА_1 (у 2000, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2009) роках були страхувальниками спірного будинку.

Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 11 жовтня 2021 року повідомлено, що інформація про місце проживання ОСОБА_4 відсутня та зазначено, що листки вибуття зберігаються протягом 6 років.

З Інформаційних довідок зі Спадкового реєстру Черняхівської державної нотаріальної контори та Житомирського обласного державного нотаріального архіву встановлено, що інформація про спадкові справи, заведені щодо майна померлого ОСОБА_3 та майна ОСОБА_4 , відсутня.

Державний архів Житомирської області повідомив про те, що документи паспортного відділу Черняхівського РВ УМВС у Житомирській області за 1971-1974 роки до Державного архіву не надходили, тому інформацію щодо ОСОБА_4 надати неможливо.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З пояснень свідка ОСОБА_9 встановлено, що ОСОБА_4 більш як 50 років тому виїхала за межі України. Зазначені обставини не заперечуються позивачем ОСОБА_1 .

Також до матеріалів справи долучено висновок про вартість нерухомого майна - житлового будинку АДРЕСА_1 від 11 жовтня 2019 року, власниками якого зазначено ОСОБА_3 (4/9 ідеальних часток) та

ОСОБА_4 (5/9 ідеальних часток).

У позовній заяві позивач вказує, що ніколи не приховувала факт перебування майна в її володінні, вважає цілком доведеним факт безперервного володіння майном, оскільки таке володіння не переривалось протягом усього строку набувальної давності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, врахувавши принцип справедливості рішення суду, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, позивач не є добросовісним набувачем спірного житлового будинку, оскільки вона увесь час знала про те, що власниками житлового будинку були ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Посилання як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17247/17 (провадження № 12-291гс18), є безпідставними, оскільки

у справі, яка переглядається, суди вірно врахували правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17247/17 та зробили правильні висновки з урахуванням фактичних обставин даної справи; а фактичні обставини у справі № 910/17247/17 та у справі, яка переглядається, є різними.

Верховний Суд не бере до уваги доводи заявника на те, що ніхто

із спадкоємців бувших співвласників у житловому будинку АДРЕСА_1 взагалі не проживав, не проживає по даний час, як спадщину будинок ніхто не приймав, і ніхто із спадкоємців ні разу не з`являвся, оскільки це спростовується наявністю судового рішення, яким визнано право власності на спірний будинок за спадкоємцем померлих власників.

Так, рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 28 грудня 2020 року, яке набрало законної сили 31 травня 2022 року (згідно загальнодоступних відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень) визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

Доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм матеріального права, непогодження із встановленими судами обставинами справи та ухваленими рішеннями, переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пилипчука Павла Петровича залишити без задоволення.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 18 січня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 14 квітня

2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць Б. І. Гулько Д. Д. Луспеник