Постанова

Іменем України

09 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 161/9532/20

провадження № 61-2017св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: комунальне підприємство «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Луцької міської ради, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Горбач Леся Сергіївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 30 грудня 2021 року у складі колегії суддів:

Карпук А. К., Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Луцької міської ради, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Горбач Л. С., про визнання дій, рішення державного реєстратора щодо реєстрації права власності противоправними, скасування рішень державного реєстратора та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

10 грудня 2014 року укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грушицькою В. В., реєстраційний номер 6528, і цього дня між ними укладено іпотечний договір, посвідчений тим же приватним нотаріусом, реєстраційний номер 6531, за яким іпотекодавці - ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , які діяли також і від свого імені та в інтересах свого малолітнього сина

ОСОБА_5 , передали в іпотеку ОСОБА_2 нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Окрім договору позики ОСОБА_1 власноруч написав письмову розписку ОСОБА_2 про отримання від неї в борг 150 000,00 грн, яку передав останній.

В кінці грудня 2019 року на адресу позивача надійшла письмова вимога від ОСОБА_3 про звільнення квартири, із змісту якої вбачається, що

ОСОБА_2 25 червня 2019 року зареєструвала у державного реєстратора КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а 05 листопада 2019 року продала її ОСОБА_3 .

Вважає дії державного реєстратора КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» Гейзера С. А. та ОСОБА_6 щодо перереєстрації права власності на спірну квартиру та продажу ОСОБА_3 протиправними та такими, що суперечать положенням вимог Законів України «Про іпотеку», «Про охорону дитинства», «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Порядку державної реєстрації реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 року та Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що 17 жовтня 2018 року, діючи в інтересах та від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, ОСОБА_7 направлено ОСОБА_1 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на їх адресу: АДРЕСА_2 , вимогу про усунення порушень договору позики від 10 грудня 2014 року протягом 30-ти днів з дня отримання цієї вимоги. Факт направлення та отримання вимоги підтверджується повідомленням ТОВ «Нова Пошта». ОСОБА_2 , звертаючи стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, діяла в межах наданих їй законом та договором прав та повноважень, що виключає посилання позивача на протиправність її дій в межах захисту своїх майнових прав та інтересів.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 квітня

2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень

від 27 червня 2019 року, індексний номер: 47536013, яке було прийнято державним реєстратором К. П. «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» Гейзером С. А. про реєстрацію права власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою:

АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень

від 05 листопада 2019 року, індексний номер: 49536135, яке було прийнято державним реєстратором КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» Красневичем О. А. про реєстрацію іншого речового права, іпотеки на квартиру, що розташована за адресою:

АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень

від 05 листопада 2019 року, індексний номер: 49537050, яке було прийнято державним реєстратором КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» Красневичем О. А. про реєстрацію обтяження, заборони на нерухоме майно на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 15 листопада

2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , щодо квартири за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований в реєстрі за № 1766.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» відмовлено.

Частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що іпотекодержателем ОСОБА_2 не надано доказів виконання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» та Порядку № 1127 щодо надіслання боржнику та відмінним від боржника іпотекодавцям повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення державним реєстратором завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі й шляхом набуття права власності, тому державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_2 проведена всупереч норм чинного законодавства.

При цьому судом враховано, щоспір щодо рішень про реєстрацію речового права виник між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 , тому КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» є неналежними відповідачем, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», необхідно відмовити із цієї підстави.

Короткий зміст додаткової постанови суду апеляційної інстанції

У грудні 2021 року ОСОБА_1 подав заяву про ухвалення додаткового рішення, в якому просив вирішити питання про розподіл судових витрат, зокрема стягнути з відповідачів на його користь судовий збір у розмірі 20 664,45 грн та 25 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Додатковою постановою Волинського апеляційного суду від 30 грудня

2021 року заяву про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 10 332,25 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

В частині вимог про стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу відмовлено.

Апеляційний суд виходив з того, що оскільки в задоволені позову до КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» відмовлено, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 20664,50 грн підлягають стягненню з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по 10332,25 грн з кожного.

Разом з тим, враховуючи, щоані позивач, ані його представник під час судового розгляду справи не подавали доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, також не було зроблено заяву до закінчення судових дебатів про долучення відповідних доказів після ухвалення рішення суду, тому колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що підстави для стягнення на користь позивача витрат на професійну правову допомогу відсутні.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У лютому 2022 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 30 грудня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 08 червня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати частково додаткову постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення з відповідачів судових витрат за професійну правничу допомогу та ухвалити у скасованій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь позивача 25 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду

від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19, провадження № 12-94гс20, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19, від 15 червня 2021 року справа № 159/5837/19, провадження № 61?10459св20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції встановлено, що на обґрунтування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу було надано копію договору про надання правової допомоги № 85 від 18 листопада 2019 року та ордери серії АС №1020699 від 16 червня 2021 року та серії АС №1005638 від 05 травня

2020 року.

Згідно з умовами, викладеними у пункті 1.7 вказаного договору, за правову допомогу, передбачену в підпункті 1.2 договору, замовник сплачує адвокату сталий розмір винагороди в розмірі 25 000,00 грн. Оплату замовник здійснює протягом 30 днів з моменту ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вважає, що оскільки в договорі встановлено фіксований розмір гонорару адвоката, то позивач і його представник не повинні підтверджувати розмір гонорару.

Також зазначав, що витрати за надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено, а обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім того вказував, що представником позивача до завершення судових дебатів у суді апеляційної інстанції було зроблено заяву про те, що докази на підтвердження витрат на правничу допомогу будуть надані суду впродовж п`яти днів з дати ухвалення рішення, що і було зроблено, проте суд апеляційної інстанції цьому належної уваги не приділив.

Таким чином ОСОБА_1 оскаржено додаткову постанову апеляційного суду тільки в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення з відповідачів судових витрат за професійну правничу допомогу, а тому рішення суду апеляційної інстанції переглядається судом касаційної інстанцій тільки в цій частині відповідно до вимог частини першої

статті 400 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не поданий.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Постановою Волинського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_8 , задоволено частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 квітня

2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень

від 27 червня 2019 року, індексний номер: 47536013, яке було прийнято державним реєстратором К. П. «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» Гейзером С. А. про реєстрацію права власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою:

АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень

від 05 листопада 2019 року, індексний номер: 49536135, яке було прийнято державним реєстратором КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» Красневичем О. А. про реєстрацію іншого речового права, іпотеки на квартиру, що розташована за адресою:

АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень

від 05 листопада 2019 року, індексний номер: 49537050, яке було прийнято державним реєстратором КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» Красневичем О. А. про реєстрацію обтяження, заборони на нерухоме майно на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 15 листопада

2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , щодо квартири за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований в реєстрі за № 1766.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» відмовлено.

09 грудня 2021 року до апеляційного суду позивач ОСОБА_1 подав заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив вирішити питання про розподіл судових витрат, зокрема стягнути з відповідачів на користь позивача 20664,45 грн витрат по сплаті судового збору та 25000 грн витрат на правничу допомогу.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до квитанцій № 61, 62 від 15 червня 2020 року ОСОБА_1 сплатив 8265,80 грн судового збору за подання позовної заяви, а відповідно до квитанції № 23 від 06 липня 2021 року - 12398,70 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Крім того, на підтвердження витрат на оплату за надану правничу допомогу заявник подав копію договору про надання правової допомоги № 85

від 18 листопада 2019 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Додаткова постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині є законною і обґрунтованою та підстав для її скасування немає.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Аналіз частини другої статті 134 ЦПК Українисвідчить про те, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Отже, у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 124 ГПК України, яка є тотожною за змістом частині другій статті 134 ЦПК України, містяться у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 922/1897/18, від 24 грудня 2019 року у справі № 909/359/19,

від 13 лютого 2020 року у справі № 911/2686/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 910/16223/18, від 21 травня 2020 року у справі № 922/2167/19, від 10 грудня 2020 року у справі № 922/3812/19, від 12 жовтня 2022 року у справі № 725/42/21-ц (провадження № 61-1257св22).

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин першої-третьої, восьмої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Звертаючись до апеляційного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, заявник зокрема просив стягнути з відповідачів на користь позивача 25 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

На підтвердження витрат на оплату за надану правничу допомогу заявник подав копію договору про надання правової допомоги від 18 листопада

2019 року № 86, укладеного між адвокатом Панасюком І. І. та

Оранським Й. В.

Згідно з пунктом 1.1 договору адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а замовник зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки, обумовлені сторонами.

Відповідно до пункту 1.7 договору за правову допомогу, передбачену в пункті 1.2 договору, замовник сплачує адвокату сталий розмір винагороди в розмірі 25 000,00 грн. Оплату замовник здійснює протягом 30 днів з моменту ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Розмір оплати праці адвоката при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків, визначаються сторонами в додатках до цього договору (пункт 4.1 договору).

Разом з тим, суд касаційної інстанції зазначає, що договір про надання правової допомоги та подані на підтвердження його виконання докази, повинні бути пов`язаними з розглядом конкретної судової справи.

Договір про надання правової допомоги № 86 був укладений між адвокатом Панасюком І. І. та Оранським Й. В. 18 листопада 2019 року, тобто за 7 місяців до звернення до суду з цим позовом, містить загальні посилання про надання правової допомоги ОСОБА_1 по широкому колі питань, в тому числі й щодо представництва інтересів останнього не лише в судах, будь-яких посилань щодо надання правової допомоги та конкретного переліку робіт (послуг) саме у зв`язку з розглядом цієї конкретної справи за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вказаний договір не містить.

Будь-яких додатків до цього договору, які б визначали перелік робіт (послуг), вчинених під час розгляду цієї справи, а також підтверджували факт їх надання ОСОБА_1 , розмір оплати праці адвоката при наданні правової допомоги саме у цій справі, а також умови та порядок розрахунків відповідно до пункту 4.1 договору, заявником також не надано.

Таким чином, договір про надання правової допомоги № 86 від 18 листопада 2019 року не може бути достатнім доказом на підтвердження понесення позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 25 000,00 грн саме по цій справі.

Крім того, як зазначалося вище, відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи повинен подати детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Разом з тим, матеріали справи не містять ані акту приймання-передачі наданих послуг, ані опису робіт (наданих послуг) по цій справі, ані будь-яких інших доказів на підтвердження заявленого розміру витрат на правничу допомогу у цій справі.

З огляду на вказане, суд касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду, що ані позивач, ані його представник під час судового розгляду справи не подавали доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом цієї справи, що є підставою для відмови у задоволенні заяви в цій частині.

Доводи касаційної скарги є безпідставними, так як зводяться до особистої незгоди заявника із оскаржуваним судовим рішенням, що не може бути підставою для його скасування, а також зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00,

§ 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав.

Виходячи з меж доводів касаційної скарги, колегія суддів вважає, що додаткова постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині ухвалена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому її в цій частині відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 30 грудня 2021 року в частині вирішення вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович