Справа № 204/4257/21
Провадження № 2/204/212/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2022 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лавриненко В.Д.,

позивачки ОСОБА_1 , представниці позивачки адвокатки Суп О.В., відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч Сергій Анатолійович, про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

08 червня 2021 року позивачка ОСОБА_1 , із урахуванням уточнень від 11 квітня 2022 року, звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визначивши третьою особою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кулініча С.А., із вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння (том 1, а. с. 2-10; том 2, а. с. 1-7).

В обґрунтування заяви, з урахуванням уточнень від 11 квітня 2022 року, зазначено, що 02 квітня 2007 року вона на підставі договору купівлі-продажу, внесено до реєстру за № 119 від 02 квітня 2007 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 . 24 червня 2020 року співробітники поліції повідомили їй про те, що в рамках розслідуваної ними кримінальної справи, бандою чорних ріелторів, її квартира шахрайськими, злочинними діями була заднім числом переоформлена на ОСОБА_3 , а в подальшому на ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 шахраї відкрили її квартиру, незаконно проникнувши в неї та змінили вхідний замок. Приїхавши за адресою квартири вона зіткнулася з цими шахраями, які заявили, що вона більше не є власницею цієї квартири. За даним фактом 24 червня 2020 року слідчим відділенням Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, що внесене до ЄРДР за № 0000230 та, в подальшому приєднано до кримінального провадження за № 0000014 від 13 січня 2020 року. В межах розслідування даного кримінального правопорушення слідчий звернувся до суду з клопотанням про арешт вказаного майна. Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2020 року вказане клопотання було задоволено та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 із заборонено здійснення будь-яких операцій пов`язаних із відчуженням вказаного майна. 11 серпня 2020 року державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області Логвіновою Л.І. внесено відповідний запис № 37991320 про арешт нерухомого майна до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Вказує, що досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , діючи як організатори у групі осіб, за попередньою змовою із ОСОБА_3 , згідно розробленої ними злочинноi схеми, точний час в ході досудового розслідування не встановлено, але не Пізніше 17 години 52 хвилини 14 травня 2020 року, отримали у невстановлених під час досудового розслідування осіб (джерел) підроблений договір купівлі-продажу вiд 23 червня 2010 року квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого власник зазначеного житла ОСОБА_1 здійснила продаж вказаного нерухомого майна ОСОБА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. У подальшому, з метою придбання права на вказане нерухоме майно шляхом обману ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 17 години 52 хвилини 14 травня 2020 року організували прибуття ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондара М.О., який здійснює свою діяльність за адресою: АДРЕСА_2 для реєстрації права власності на вищевказану квартиру. На підставі наданих завідомо підроблених документів, які містили завідомо неправдиві відомості, а саме договору купівлі-продажу від 23 червня 2010 року спірної квартири, ОСОБА_1 здійснила продаж вказаного нерухомого майна ОСОБА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., не пізніше 14 години 27 хвилин. 19 травня 2020 року, знаходячись в приміщенні, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , приватний 11 нотаріус Бондар М.О., будучи введений в оману, посвідчив за нею право власності на цю квартиру, про що вніс вiдповiднi відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В подальшому, згідно злочинного плану, розробленого ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , мiж ОСОБА_3 , яка раніше шахрайським шляхом набула право власності на цю квартиру, та залученої ОСОБА_5 підставної особи - ОСОБА_2 , передбачалось зареєструвати право власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 на пiдставi удаваних цивільних правочинів для подальшого продажу вищезазначеної квартири третім особам. Так, реалізуючи свій злочинний умисел групою вказаних осіб за попередньою змовою було укладено удавані правочини: договір позики вiд 25 травня 2020 року, реєстровий номер 290, відповідно до якого ОСОБА_3 нібито отримала від ОСОБА_2 в позику грошові кошти в розмірі 540 000 гривень; договір іпотеки вiд 25 травня 2020 року, реєстровий номер 292, відповідно до якого в забезпечення виконання вищевказаного удаваного договору позики ОСОБА_3 надано в іпотеку дану квартиру, де іпотекодержателем виступає ОСОБА_2 ; договір про задоволення вимог іпотекодержателя вiд 11 червня 2020 року, реєстровий номер 355, відповідно до якого нібито через неповернення ОСОБА_3 грошових коштів ОСОБА_2 за удаваним договором позики ОСОБА_2 набуває право власності на цю квартиру з метою подальшого її продажу третім особам. Таким чином, в результаті виконання злочинного плану, розробленого ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , на пiдставi вищевказаних завідомо удаваних договорів, 11 червня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А., будучи введеним в оману, не усвідомлюючи злочинні наміри вищевказаних осіб, було зареєстровано право власності на цю квартиру, про що внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 36846012. У той же час, згідно інформації КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації Дніпровської міської ради» зазначена квартира належить на праві власності ОСОБА_6 . В січні 2021 року Дніпропетровською місцевою прокуратурою № 1 обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ст. 27 та ст. 28, ч. 2 ст. 190. ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України, ч. 3 та ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 146 KK України було скеровано до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська (судова справа 203/299/21). Вважає, що оскільки доведено факт вибуття належної їй квартири поза її волею, то її порушене право підлягає захисту шляхом визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, витребування майна шляхом зняття з нього арешту й відновлення запису про державну реєстрацію права власності за позивачкою, та відповідно припинення права власності та скасування запису про право власності за ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 11 червня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (том 1, а. с. 92).

17 червня 2021 року на адресу суду позивачкою надано докази, які засвідчені в установленому законом порядку (том 1, а. с. 94-159), однак недоліки, зазначені в ухвалі суду від 11 червня 2021 року, в повному обсязі не усунуто.

Ухвалою суду від 18 червня 2021 року позовну заяву повторно залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (том 1, а. с. 160).

01 липня 2021 року позивачкою до суду подано позовну заяву у новій редакції (том 1, а. с. 161-175), однак, не в повному обсязі до заявлених позовних вимог сплачено судовий збір.

Ухвалою суду від 15 липня 2021 року позовну повторно заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 176).

19 липня 2021 року представником позивачки адвокатом Самко О.І. до суду подано заяву про усунення недоліків (том 1, а. с. 178-180), однак недоліки, зазначені в ухвалі суду від 15 липня 2021 року, в повному обсязі не усунуто.

Ухвалою суду від 20 липня 2021 року позовну заяву повторно залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (том 1, а. с. 181).

30 липня 2021 року недоліки зазначені в ухвалі суду від 20 липня 2021 року, позивачкою усунуто (том 1, а. с. 183-190).

Ухвалою суду від 03 серпня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 15 годину 00 хвилин 20 вересня 2021 року (том 1, а. с. 191), копія якої надіслана учасникам справи 13 серпня 2021 року за вихідним № 17750/21-вих/2/204/1603/21 (том 1, а. с.194-195).

Ухвалою суду від 09 лютого 2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (том 1, а. с. 251).

11 квітня 2022 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 09 лютого 2022 року, позивачкою усунуто (том 2, а. с. 1-10).

У судовому засіданні позивачка та її представниця позовні вимоги підтримали в повному обсязі просили їх задовольнити, обґрунтування надали аналогічні тексту уточненої позовної заяви.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав в повному обсязі, проти їх задоволення не заперечував.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (том 2, а. с. 38-40), в якій зазначила про те, що не заперечує проти задоволення позовних вимог.

Дослідивши матеріали позовної заяви, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 02 квітня 2007 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. та зареєстровано в реєстрі за № 719 (том 1, а. с. 24-25).

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 14482019 від 08 травня 2007 року вищевказана квартира зареєстрована за позивачкою (том. 1 , а. с. 26).

26 червня 2020 року Дніпровською місцевою прокуратурою № 1 за вихідним №04/32-5745вих-20 повідомлено ОСОБА_1 про те, що її визнано потерпілою у кримінальному провадженні № 0000230 від 24 червня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України щодо протиправного заволодіння невстановленими особами її майном (том. 1, а. с. 18, 126-128).

З витягу з ЄРДР по кримінальному провадженню № 00000014 від 13 січня 2020 року вбачається, що до вказаного кримінального провадження приєднано кримінальне провадження № 0000230 від 24 червня 2020 року(том 1, а. с. 16-17).

27 липня 2020 року ухвалою слідчого судді Індустріального суду м. Дніпропетровська Бєльченко Л.А. задоволено клопотання слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Горпініч К.В. про арешт майна у кримінальному провадженні № 00000014 від 13 січня 2020 року та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_3 . (том 1, а. с. 20-21 та на звороті).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 260114717 від 05 червня 2021 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 (том 1, а. с. 22).

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2021 року (судова справа № 202/7512/21) затверджено угоду прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Гаподченка Є.Ю. та обвинуваченої ОСОБА_3 від 06 жовтня 2021 року про визнання винуватості у кримінальному провадженні, яке внесено до ЄРДР за № 00000014 від 13 січня 2020 року (том 1, а. с. 235-240).

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2021 року (судова справа № 202/7513/21) затверджено угоду прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Гаподченка Є.Ю. та обвинуваченої ОСОБА_2 від 06 жовтня 2021 року про визнання винуватості у кримінальному провадженні, яке внесено до ЄРДР за № 00000014 від 13 січня 2020 року (том 1, а. с. 241-245).

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) вказано, що «належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З матеріалів справи, зокрема вироків Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2021 року у справах №№ 202/7512/21 та 202/7513/21, вбачається, що в результаті виконання злочинного плану, розробленого Особа2 та Особа1, на підставі завідомо удаваних договорів, а саме: договору позики від 25 травня 2020 року, за реєстровим номером 290, договору іпотеки від 25 травня 2020 року, за реєстровим номером 292, договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 11 червня 2020 року, за реєстровим номером 355, 11 червня 2020 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А., будучи введений в оману, не усвідомлюючи злочинні наміри вищевказаних осіб, зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_3 , про що вніс відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 36846012.

Тобто, вказаними рішеннями суду Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська, з-поміж іншого встановив, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 11 червня 2020 року, за реєстровим номером 355 є завідомо удаваним, оскільки був вчинений сторонами з метою виконання злочинного плану для приховання іншого правочину.

Оскільки вищевказаними судовими рішеннями Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2021 року по справам № № 202/7512/21 та 202/7513/21 вже встановлено удаваність договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 11 червня 2020 року, за реєстровим номером 355, то ці обставини не підлягають доказуванню і вважається встановленими у справі, що розглядається.

Відповідно до вимог ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Тобто, удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує.

Разом з тим, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказав на те, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

З огляду на викладене, з урахуванням того, що недійсність договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 11 червня 2020 року, за реєстровим номером 355 прямо не встановлена законом, а його удаваність, з метою виконання злочинного плану для приховання іншого правочину, встановлена вироками Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2021 року у справах № № 202/7512/21 та 202/7513/21, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання цього договору недійсним та задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо позовних вимог про витребування майна шляхом відновлення запису про державну реєстрацію права власності та припинення права власності ОСОБА_2 шляхом скасування відповідно запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з вимогами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Приписами ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовуються до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У пункті 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішенні якого суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».

У своєму рішенні ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» нагадав, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав. Рішенням у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії» Європейським судом встановлено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Так, ЦК України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Віндикація це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника.

Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

При цьому, положеннями ст. 388 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не ї їхньої волі.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц.

Таким чином, правова мета віндикаційного позову полягає у повернені певного майна законному власника як фактично, тобто у його фактичне користування, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Приписами п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно з вимогами ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.

Крім того, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 346 ЦК України, право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до вимог п. 1-3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року), відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

У пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19.

З огляду на викладене, позовна вимога про припинення права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності ОСОБА_2 на дану квартиру, внесений 11 червня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулінічем С.А., номер запису про право власності 36846012, не є належним способом захисту, а тому не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а відтак, вказана вимога не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції.

Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96).

ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, наявність рішення суду, яке набрало законної сили щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (в даному випадку рішення про витребування майна з чужого незаконного володіння), а також про скасування державної реєстрації права власності є достатньою підставою для внесення відповідного запису до реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

З огляду на викладене, з урахуванням того, що вироками Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2021 року у справах №№ 202/7512/21 та 202/7513/21, встановлено те, що в результаті виконання злочинного плану, розробленого Особа2 та Особа1, на підставі завідомо удаваних договорів, а саме: договору позики від 25 травня 2020 року, за реєстровим номером 290, договору іпотеки від 25 травня 2020 року, за реєстровим номером 292, договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 11 червня 2020 року, за реєстровим номером 355, 11 червня 2020 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А., будучи введений в оману, не усвідомлюючи злочинні наміри вищевказаних осіб, зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_3 за відповідачем, про що вніс відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 36846012, суд доходить висновку, що вказане нерухоме майно за вищенаведених обставин вибуло з володіння позивачки незаконно, а відтак право позивачки порушене та підлягає захисту, тому суд вважає, що позовні вимоги про витребування на користь ОСОБА_1 з незаконного володіння ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_3 підлягають задоволенню.

Разом з цим, позовні вимоги позивачки про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію за нею права власності на вищевказану квартиру, задоволенню не підлягають, оскільки чинним законодавством визначено порядок проведення такої реєстрації та внесення відповідного запису про державну реєстрацію права власності до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису і повноваження на здійснення зазначених дій покладено законом на відповідного державного реєстратора.

Крім того, відповідно до вищенаведених положень чинного законодавства захисту підлягають вже порушені, оспорювані або не визнані права особи, при цьому позивачкою не надано доказів того, що їй безпідставно відмовлено у здійсненні реєстрації за нею права власності на вказану квартиру, зважаючи на встановлені при розгляді даної справи обставини незаконного вибуття цього майна з її власності, тому ці вимоги заявлені нею у даній справі передчасно.

Щодо позовних вимог про скасування арешту (припинення обтяження) нерухомого майна, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1. ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень здійснюється державним реєстратором, яким відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є також і державний виконавець.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру (при цьому, суд звертає увагу на те, що за змістом положень Постанови Кабінету Міністрів України від 12 січня 1993 року №15 «Про затвердження порядку ведення державного земельного кадастру», чинного станом на кінець 2008 року, Державний земельний кадастр включає дані реєстрації права власності, права користування земельною ділянкою) та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень; відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав; виготовляє електронні копії документів, поданих у паперовій формі, та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав); формує за допомогою Державного реєстру прав документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Отже, державний реєстратор при внесенні записів до державного реєстру, здійснює перевірку наданих документів та використовує відомості інших державних реєстрів.

При цьому, ч. 3 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Отже, для вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо майна, необхідною умовою є першочергове звернення з відповідною заявою до державного реєстратора.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що арешт на квартиру АДРЕСА_3 було накладено ухвалою слідчого судді Індустріального суду м. Дніпропетровська Бєльченко Л.А. від 27 липня 2020 року за результатами розгляду клопотання слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Горпініч К.В. про арешт майна у кримінальному провадженні № 00000014 від 13 січня 2020 року (том 1, а. с. 20-21 та на звороті), на підставі якої державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради 11 серпня 2020 року внесено запис про обтяження майна № 37991320.

Однак, позивачкою не надано суду жодних доказів того, що їй безпідставно відмовлено у скасуванні арешту (припинення обтяження) нерухомого майна як слідчим суддею/судом у кримінальному провадженні № 00000014 від 13 січня 2020 року, так і державним реєстратором, через що суд доходить висновку про те, що ці вимоги заявлені нею у даній справі передчасно.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з позовною заявою позивачкою було заявлено чотири вимоги, з яких три вимоги немайнового характеру та одна вимога майнового характеру, при цьому сплачено судовий збір у розмірі 3632 гривні, як за чотири вимоги немайнового характеру.

Ухвалою суду від 03 серпня 2021 року позивачку звільнено від сплати судового збору за вимогу немайнового характеру.

Оскільки судом задоволено одну вимогу немайнового характеру (про визнання договору недійсним), то з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 гривень за цю вимогу.

Крім того, з відповідачів на користь Держави підлягають стягненню судовий збір за вимогу немайнового характеру, від сплати якого позивачку було звільнено, у розмірі 4801 гривня з кожного, виходячи із розрахунку 10510 гривень (5 прожиткових мінімумів для працездатних осіб) 908 гривень (які були позивачкою сплачені за вказану вимогу, як немайнову)/2.

При цьому, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 гривень, що сплачений нею за майнову вимогу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 354 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_6 ; РНОКПП НОМЕР_3 ), третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч Сергій Анатолійович (49038, м. Дніпро, вул. Фучика, буд. 14), про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя квартири АДРЕСА_7 від 11 червня 2020 року, який посвідчений за реєстровим № 355 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулінічем Сергієм Анатолійовичем.

Витребувати від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_7 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь Держави судовий збір у сумі 4801 (чотири тисячі вісімсот одна) гривня.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Держави судовий збір у сумі 4801 (чотири тисячі вісімсот одна) гривня.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи, які не були присутніми у судовому засіданні, його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи, які не були присутніми у судовому засіданні, його копії, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна