Провадження №2/523/2367/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2022 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючої судді - Середи І.В.,

за участю секретаря судових засідань - Щербан О.Д.,

представника позивача - ОСОБА_6,

представника відповідача - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №9, в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах дитини ОСОБА_3 , третя особа: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

19.11.2021 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах дитини ОСОБА_3 , третя особа: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позову ОСОБА_1 вказав на те, що він є власником квартири, зареєстровані в ній ОСОБА_2 та малолітня дитина, син позивача, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з червня 2019 року не проживають в даній квартирі. Вони постійно проживають у м.Донецьк, незважаючи на те, що дозвіл на виїзд дитини був наданий до 15.06.2020 р. Всупереч установленому законом порядку щодо обов`язку зареєструватися за новим місцем проживання, з реєстраційного обліку в належній позивачу квартирі не знімаються. Оскільки відповідачі більше року в квартирі не проживають , тому є підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житлом.

Відповідачка надала відзив на позов, в якому зазначила, що проти вимог заперечує, оскільки в червні 2019 року вона разом зі своїм малолітнім сином поїхали в м.Донецьк відвідати своїх батьків та бабусю яка дуже хворіла. Виїзд відбувався через пункт пропуску Новотроїцьке. Позивач був обізнаний, що відповідачка разом з малолітнім сином планує відвідати свою хвору бабусю та батьків які теж хворіли, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою (згодою) на тимчасовий виїзд ОСОБА_3 на тимчасово окуповану територію Донецької області . З 12 березня 2020 р. на всій території України введенний карантин у зв`язку з чим виїзд з окупованої території (м. Донецьк) був також закритий. При цьому позивач скористався даною ситуацією і уклав договір оренди житлової площі від 25.09.2020р. тим самим позбавив нас можливості повернутись за адресою реєстрації. Позивач зазначає, що і на даний час в квартирі АДРЕСА_1 мешкає орендатор ОСОБА_4 , але дана інформація є недостовірною, так як строк договору оренди закінчився 01.04.2021р., документів які

підтверджують продовження дії вищевказаного договору до суду не надано. Крім того, хочу звернути увагу суду, що за період відсутності Відповідачів за адресою реєстрації, Позивач отримував дохід від здавання в оренду квартири при цьому відсутні підтвердження сплати податків від отриманого доходу. В період поки відповідачка знаходилась в м. Донецьку вона піклувалась за батьками та бабусею. В грудні 2020р. у неї в м. Донецьку померла бабуся, що підтверджується свідоцтвом про смерть і в січні 2022 року помер батько. На даний час позивачка не має можливості повернутись в Одесу у зв`язку з закритими кордонами. Крім того, позивач не надає документи, які підтверджують наявність у відповідачів іншого майна, яке є безпечним для життя малолітньої дитини.

24.11.2021 р. провадження у справі відкрито та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та зазначив, що після розлучення відповідачка забрала дитину та всі свої речі та поїхала до своїх батьків в м.Донецьк, в квартирі проживала сім`я квартирантів.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову з обставин вказаних у відзиві, також звернула увагу на те, що відповідачка та син з поважних причин не могли повернутися до м.Одеси.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15.10.2013 р. посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. реєстровий номер 7379.

15.06.2020 р. Суворовським районним судом м.Одеси було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який укладався 14.01.2016 р. (справа №523/17886/19).

Сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В квартирі з 30.10.2018 р. зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та неповнолітній син ОСОБА_3

05.06.2019 р. позивач надав згоду на тимчасовий виїзд сина на окуповану територію Донецької та Луганської областей у період з 15.06.2019 р. до 15.06.2020 р.

Згідно з договором оренди житлової площі від 25.09.2020 р. позивач передав в оренду ОСОБА_4 квартиру до 01.04.2021 р..

За відомостями Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України 21.06.2019 р. ОСОБА_5 ,25.05.2016 р. перетнув на виїзд лінію розмежування в межах з Донецькою областю, пункт пропуску Новотроїцьке.

Наданий позивачем на підтвердження непроживання відповідачів в квартирі акт сусідів від 18.11.2021 р., суд приймає до уваги, оскільки підписи осіб, які його складали не засвідчені належним чином, тому він не відноситься до письмового доказу.

Разом з тим, факт непроживання в квартирі підтверджується самою відповідачкою з червня 2019 року і по теперішній час.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом норм ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення.

За положеннями ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.2 ст.156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

За нормами ч.1,4 ст. 29 ЦК України м ісцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України).

Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України).

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном(ст. 391 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. 2 ст. 2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї.

За ч. 1 ст. 3 цієї Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (ст.27 Конвенції про права дитини).

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», охороною дитинства є система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Частиною 2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Судом встановлено, що відповідачка разом з сином не проживають в квартирі з червня 2019 р. , тобто вже більше трьох років. Посилання відповідачки про неможливість повернення в м.Одесу через хвороби родичів та встановлений карантин, суд розглядає критично, оскільки переміщення на території України не обмежувалося, а доказів стану їх здоров`я та здійснення догляду не підтверджено належними доказами.

Отже, враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 є такою, що втратила право користування квартирою, оскільки не проживає в квартирі більше року, не намагалася вселитися.

Що стосується вимоги про визнання сина ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою, то судом було встановлено, що його адреса проживання зареєстрована разом з батьком, тому він має законне право на користування житловим приміщенням в даній квартирі .

Однак разом з тим, в силу свого віку він має проживати з одним із батьків.

Як було з`ясовано в процесі розгляду справи і знайшло своє підтвердження як письмовими доказами, сторони не визначали місце проживання дитини в судовому порядку, після виїзду з квартири дитина по теперішній час проживає з матір`ю в м.Донецьк , тому в силу свого віку та виходячи із норми ст. 29 ЦК України місцем ї проживання є місце проживання одного з батьків .

Оскільки син проживає разом з матір`ю, тому він не втратив свого права користування квартирою , тому вимога про визнання його таким, що втратив право користування квартирою є незаконною та не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.12,13,76-81,89, 258-259, 263-265, 268, 273, 279, 354,355 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах дитини ОСОБА_3 , третя особа: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення складено 24.10.2022 р.

Суддя