Провадження № 2/201/1222/2022
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2022р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Алпенідзе К.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, інфляційних втрат та трьох відсотків річних,

В С Т А Н О В И В:

15.12.2021р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 20.01.2022р. позов прийнято до розгляду, призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. № 16).

В обґрунтування позовних вимог представник позивача адвокат Ломакін В.В. (діє на підставі ордеру від 09.12.2021р. а.с. № 11) зазначив, що 19.01.2021р. ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір позики грошових коштів у розмірі 20 000грн., в договорі строк повернення грошових коштів був обумовлений як 30.03.2021р. Станом на дату подачі позову взяте на себе зобов`язання відповідачем не виконане. Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 625, 1049 ЦК України, представник позивача просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики - 20 000 грн., 3 % річних з простроченої суми - 418 грн. та інфляційні втрати - 853 грн.21 коп., а також судові витрати та витрати на правову допомогу.

Представник позивача адвокат Ломакін В.В. в наданій суду заяві від 19.04.2022р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив справу розглядати без його участі та без фіксування процесу технічними засобами, надав суду для огляду оригінал розписки від 19.01.2021р. В заяві до суду представник позивача також заперечував проти ухвалення заочного рішення, оскільки відповідач обізнаний про існування боргових зобов`язань та наявність спору (а.с. № 27).

Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання, які призначалися на 24.02.2022р. та 19.04.2022р., двічі поспіль не з`явився. Про дати судових засідань був повідомлений належним чином, а саме за зареєстрованим місцем проживання, яке підтверджено відповіддю ВОМІ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.№15). Втім, до суду двічі поверталися конверти з позначками «за закінченням терміну зберігання» (а.с. № 20, 23). Окрім того, судом на офіційному сайті «Судова влада України» було розміщене оголошення про виклик відповідача в судове засідання на 19.04.2022р. (а.с.№ 24).

На виклики суду відповідач не відреагував. Отже, з урахуванням положень п. 4 ч. 8, ч.11 ст. 128 ЦПК України, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату та час слухання справи.

З урахуванням заяви представника позивача від 19.04.2022р. та повторної неявки відповідача при належному повідомленні про дати судових засідань, суд на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України ухвалив у справі рішення в судовому засіданні 19.04.2022р. за відсутності обох сторін та без фіксування процесу технічними засобами.

Суд, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази за правилами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства, оглянувши оригінал розписки (а.с. № 28), вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Як встановлено судом, 19.01.2021р. ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_1 договір позики грошових коштів (а.с. № 28).

Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідач не виконав умови договору позики і не повернув позивачу грошового боргу, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на користь позивача.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Як вбачається з розписки, нею підтверджено факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, дату її отримання (19.01.2021р. у розмірі 20 000грн.), що з урахуванням норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14, доводить факт отримання відповідачем грошей у борг.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 19.01.2021р. у розмірі 20 000 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, визначеного договором у гривні, а тому вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991р. № 1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні.

З огляду на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, то представником позивача відповідно до вимог ст. 625 ЦК України по тексту позову були розраховані інфляційні втрати, які дорівнюють 853 грн.21 коп., з урахуванням індексу інфляції. З даним розрахунком погоджується і суд (а.с. № 5).

Як вбачається з розрахунку, який наведений представником позивача, сума 3 % річних становить 418 грн. З даним розрахунком суд також погоджується (а.с. № 5).

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу у розмірі 20 000 грн., а також 3 % річних з простроченої суми у розмірі 418 грн. та інфляційні втрати у розмірі 853 грн.21 коп., а разом 21 272грн. 21коп.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Стосовно витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, про яку йдеться мова в прохальній частині позовних вимог, то суд зазначає, що ці вимоги задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Із положень ст.137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У постанові Верховного Суду від 11.11.2020р. у справі № 673/1123/15-ц (посилання на постанову Верховного Суду від 02.09.2020р. у справі № 329/766/18), а також у постанові Верховного Суду від 03.10.2019р. у справі № 922/445/19 зроблені висновки, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу незалежно від того чи їх сплачено, чи тільки має бути сплачено.

Оскільки ні до тексту позовної заяви, ні в подальшому позивачем (або його представником) не долучено до позову жодного доказу понесення ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу (розрахунок наданих послуг, їх об`єм, акт прийняття виконаних робіт або квитанція про внесення певної суми коштів тощо), у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача цих витрат.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача також суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 908 грн. (а.с.№2).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.524,526,530,533,625,1047, 1049 ЦК України, Правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, постановах Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 24.10.2018р. у справі № 296/12238/15-ц (провадження № 61-29294св18), ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 133, 137, 141, 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, інфляційних втрат та трьох відсотків річних - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 19.01.2021р. у розмірі 20 000 грн., а також 3 % річних з простроченої суми у розмірі 418 грн. та інфляційні втрати у розмірі 853 грн.21 коп., а разом 21 272грн. 21коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 908грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя : Ткаченко Н.В.