Справа № 308/5469/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 жовтня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,

з участю секретаря Ігнатюк І.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Бомбушкара Сергія Павловича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 07 липня 2021 року (у складі судді Бенци К.К.) за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Холмківська сільська рада Ужгородського району, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, і зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з первісним позовом у травні 2016 р.

Просила визнати, що ОСОБА_1 є особою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком у АДРЕСА_1 .

Заявлену вимогу обґрунтувала таким.

Будинок за вказаною адресою Указаний будинок належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 по ј частці кожному на підставі свідоцтва про право власності.

Після одруження 19.02.2004 р. її брата ОСОБА_6 , у будинку також зареєстровано місце проживання невістки ОСОБА_7 , а згодом і їх дітей: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Однак, фактично ОСОБА_1 у цьому помешканні не проживає і ніколи не проживала (з 2006 року ні разу в будинку не з`являлась), жодних її особистих речей у будинку не зберігається, участі в покращенні житлових та побутових умов не бере, жодних комунальних чи інших платежів щодо утримання будинку не сплачує.

На час звернення із позовом до суду ОСОБА_1 фактично проживає зі своїми дітьми за іншою адресою АДРЕСА_2 , проте адресу місця реєстрації не змінила.

Наявність реєстрації ОСОБА_1 у будинку створює для позивачки перешкоди у належному розпорядженні своєю власністю, вона разом із іншими співвласниками самостійно несуть витрати на оплату комунальних послуг.

Оскільки відповідачка в добровільному порядку не бажає знятись із реєстраційного обліку, позивач змушена звернутись до суду з метою захисту своїх порушених прав.

У червні 2027 р. ОСОБА_1 звернулася у суд із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , у якому просила зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди щодо користування нею ( ОСОБА_1 ) житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 (право на проживання згідно з реєстрацією).

Заявлену вимогу обґрунтувала тим, що вона була зареєстрована в цьому будинку як член сім`ї (подружжя) співвласника ОСОБА_5 , шлюб між ними не розірвано, а відтак вона є членом сім`ї (подружжя) одного із співвласників будинку ОСОБА_5 . Іншого житла у ОСОБА_1 та її двох малолітніх дітей немає.

Зазначає, що на ґрунті негативних сімейних стосунків із боку співвласників будинку чиняться перешкоди у користуванні нею та її дітьми указаним будинковолодінням, доступу до будинку вона не має, ключі від будинковолодіння їй не надають.

Вважає, що наділена правом на проживання у будинку в силу закону як член сім`ї власника житла, проте неправомірними діями відповідачів за зустрічним позовом їй чиняться перешкоди в реалізації нею та її дітьми права на проживання у житловому будинку, в якому вона зареєстрована.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 11.04.2018 р. зустрічний позов ОСОБА_1 прийнятий і об`єднаний в одне прорваджкеея із первісним позовом ОСОБА_2 (т.1, а.с.133-134).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 07.07.2021 р. первісний позов ОСОБА_2 задоволено: визнано ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком за адресою АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 551 (п`ятсот п`ятдесят одну) гривень 20 копійок.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника адвоката Бомбушкара С.П., просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні первісного та про задоволення зустрічного позову.

Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права (ст.ст. 64, 71, 72, 150, 156 ЖК УРСР, ст.ст. 384, 391, 405 ЦК України) та процесуального права (ст.ст. 12, 76-81, 103, 104, 109, 263-265, 272, 273 ЦПК України).

Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:

-Судом помилково встановлено, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї співвласників спірного житлового будинку;

-Суд надав невірну оцінку актам про непроживання і показанням свідка ОСОБА_4 ;

-Суд не врахував причин, за яких ОСОБА_1 була позбавлена можливості проживати разом із дітьми за адресою їх спільної реєстрації;

-Суд не взяв до уваги та безпідставно не долучив як доказ рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30.06.2017 р, яким малолітніх дітей ОСОБА_1 залишено при матері, чим порушено права останніх;

-У порушення вимог ст.ст. 52, 53 ЦПК України судом було відмовлено у залученні до участі в розгляді справи Служби у справах дітей Холмківської сільської ради (як органу опіки) в якості третьої особи;

-Судом не долучено до справи та не взято до уваги Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.07.2021 р., згідно з якою ОСОБА_1 не володіє жодною житловою нерухомістю;

-Суд необґрунтовано відмовив у проведенні технічної експертизи документів;

-При вирішенні зустрічного позову суд залишив поза увагою обставини наявних тривалих перешкод з боку власників будинку в користуванні таким ОСОБА_1

-Суд не врахував, що 02.06.2021 р. ОСОБА_1 заявлено позов про визнання недійсним і скасування рішення виконавчого комітету Холмківської сільської ради № 95 від 18.05.2006 р. щодо оформлення за ОСОБА_2 права власності на ј спірного домоволодіння і державної реєстрації за нею права власності на вказану частину майна (справа № 308/6964/21).

Письмового відзиву на скаргу не подано.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 14.07.2022 р. у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Бомбушкара С.П., про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням суду по справі № 308/6964/21 за позовом ОСОБА_1 відмовлено.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, хоча про дату, час і місце такого були належно повідомлені.

ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом і відповідач за зустрічним позовом), ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (відповідачі за зустрічним позовом), а також їх представник адвокат Новицький В.М., просять розглянути справу за їх відсутності та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Бомбушкар С.П., у жодне із чотирьох судових засідань не з`явилися. При цьому, від самої ОСОБА_1 яких-небудь заяв до апеляційного суду не надходило, а надіслана їй судова повістка повернулася через відсутність адресата за місцем реєстрації. Представник ОСОБА_11 повідомлявся про дату, час і місце судових засідань шляхом надіслання SMS, що підтверджується довідками про їх доставку. Окрім того, ОСОБА_1 повідомлялася про судове засідання на 27.10.2022 р. о 09.30 год. шляхом оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, із таких мотивів.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із обґрунтованості й доведеності заявлених вимог.

При цьому, судом установлені наступні факти й обставини.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.06.2006 р. за № 10890249 власниками будинку в АДРЕСА_1 , є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 по ј частці кожному на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.06.2006 року серії НОМЕР_1 . ( а.с.13)

Тобто, позивач за первісним позовом ОСОБА_2 є співвласником указаного житлового будинку.

Згідно з довідкою Холмківської сільської ради від 25.04.2016 р. за № 2211 у цьому будинку зареєстровані ОСОБА_3 , 1956 р. народження, ОСОБА_4 , 1954 р. народження, ОСОБА_5 , 1980 р. народження, ОСОБА_1 , 1985 р. народження, ОСОБА_12 , 2010 р. народження, та ОСОБА_13 , 2012 р. народження (а.с.16).

Факт непроживання ОСОБА_1 у будинку підтверджується комісійними актами про не проживання від 11.01.2016 р. та від 25.04.2016 р., затвердженими головою Холмківської сільської ради, з яких убачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не проживає і господарства не веде.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30.08.2017 р. у справі № 308/10261/16-ц, яке набрало законної сили 11.09.2017 р., шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.99-103)

Як установлено цим судовим рішенням, згідно з довідкою про склад сім`ї № 335 від 13.09.2016 р. обслуговуючого кооперативу «Райдуга-3» ОСОБА_1 проживає з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_2 .

Окрім того, факт проживання ОСОБА_1 за вказаною адресою підтверджується і даними про місце проживання, які зазначені у письмових запереченнях ОСОБА_1 на позовну заяву від 06.06.2017 р. та у зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 від 06.06.2017 р. ( а.с.67, 71).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 зазначала, що відповідач не проживає і не проживала за адресою її місця реєстрації, у зв`язку із чим у позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються на відповідача, а тому просила визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком за адресою: АДРЕСА_1 , який належить їй на праві приватної часткової власності.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 в силу положень частини другої статті 64 ЖК Української РСР, частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР не є членом сім`ї співвласників житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки не проживала разом із позивачем та іншими співласниками у цьому житловому будинку, не вела спільного господарства.

З огляду на сутність встановлених правовідносин положення ст. 405 ЦК України застосуванню не підлягають.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 лютого 2021 р. у справі № 502/922/18.

У зв`язку з цим суд не взяв до уваги заперечення представника відповідача за первісним позовом про те, що позивач за первісним позовом не довела факт відсутності ОСОБА_1 без поважних причин понад один рік за місцем реєстрації, як того вимагають приписи ст. 405 ч.2 ЦК України.

ОСОБА_1 не проживає у будинку АДРЕСА_1 та не проживала в ньому, жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було.

Указані обставини підтверджуються актами про непроживання від 11.01.2016 р. та від 25.04.2016 р., показаннями відповідача ОСОБА_4 , допитаного в якості свідка, про те, що ОСОБА_10 в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає і ніколи не проживала, жодних особистих її речей у вказаному будинку немає, довідкою про склад сім`ї № 335 від 13.09.2016 р. обслуговуючого кооперативу «Райдуга-3», згідно з якою ОСОБА_1 проживає з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_2 , а також даними про місце проживання ОСОБА_1 , які зазначені у письмових запереченнях ОСОБА_1 на позовну заяву від 06.06.2017 р. та в зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 від 06.06.2017 р. ( а.с.67, 71).

За змістом ст. 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Твердження представника відповідача за первісним позовом про те, що акти про непроживання складені в один і той же час, однією і тією особою та ручкою, а відтак є підробленими та не допустимими доказами на підтвердження первісних позовних вимог, не підтверджуються жодними доказами.

Натомість, відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 9351 від 30.09.2020 р.: «Рукописні записи під графою «затверджую» в актах про не проживання від 20.12.2015 р., від 11.01.2016 р., від 25.04.2016 р. виконанні однією особою. Рукописні записи у графах «Комісія в складі:», в «присутності» та «Склали даний акт про те», в актах про не проживання від 20.12.2015 р., від 11.01.2016 р. виконані однією особою, а рукописні записи у цих же графах в акті про не проживання від 25.04.2016 р. виконані іншою особою. Рукописні записи у графі «та понятих-сусідів: 1» в актах про не проживання від 20.12.2015 р., від 11.01.2016 р., від 25.04.2016 р. виконані однією особою. Рукописні записи у графі «та понятих-сусідів: 2» в актах про не проживання від 20.12.2015 р., від 11.01.2016 р., від 25.04.2016 р. виконанні однією особою».

У зв`язку з реєстрацією у вказаному житловому будинку відповідача у позивача виникають проблеми зі сплатою комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються, та перешкоди у розпорядженні об`єктом права власності.

За таких умов та з огляду на положення ст. 391 ЦК України позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_10 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, підлягають задоволенню.

Посилання представника відповідача за первісним позовом на те, що ОСОБА_10 має намір проживати в належному позивачу та іншим співвласникам житловому будинку, в якому зареєстроване її місце проживання та місце проживання її неповнолітніх дітей, проте через учинення перешкод з боку позивача та колишнього чоловіка і його батьків відповідач позбавлена можливості проживати в спірному житловому приміщенні суд відхиляє, оскільки вони не є достатньою підставою для обмеження ОСОБА_2 як співвласника на мирне володіння її майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 10 лютого 2021 р. у справі №502/922/18.

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 р. у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зробила висновок, що у справі, яка переглядалася, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який, за доводами позивачки, забезпечений іншим житловим приміщенням, що ним не спростовано.

Суд констатував, що відповідач ОСОБА_10 не довела та судом не встановлено, що вона сплачувала за комунальні послуги, утримувала та дбала про майно, не довела факт проживання у будинку, а відтак відсутні підстави стверджувати, що між відповідачем ОСОБА_10 та спірним житлом виник тривалий і тісний зв`язок.

Одночасно встановлено, що між сторонами склалися неприязні стосунки, інтереси позивачки за первісним позовом, як співвласника житла, переважають над інтересами відповідача ОСОБА_10 , як колишнього члена сім`ї одного із співвласників будинку, та в якої припинилися правові підстави користування чужим майном.

Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідача ОСОБА_10 , у будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , вказане житло не було постійним місцем проживання ОСОБА_10 , остання не вела зі співвласниками спільне господарство, участі в оплаті комунальних послуг не бере, майно не утримує, належних і безспірних доказів того, що їй чинилися перешкоди у користуванні житловим приміщенням не надано, суд дійшов переконливого висновку, що первісна позовна заява про визнання ОСОБА_10 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із відсутності доказів у підтвердження права власності позивача за зустрічним позовом ОСОБА_10 на частку в домоволодінні чи на збереження права на житло при її відсутності за місцем реєстрації ( АДРЕСА_1 ).

Так, посилання представника позивача за зустрічним позовом на те, що співвласниками будинку чиняться перешкоди ОСОБА_10 в користуванні житлом, не підтверджені жодними доказами. До суду не надано також доказів того, що ОСОБА_10 мала намір користуватись вказаним будинком та їй були спричинені перешкоди співвласниками будинку, зокрема відсутні докази звернення ОСОБА_10 до правоохоронних органів про вчинення перешкод у користуванні будинком.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Апеляційні доводи не дають підстав для скасування оскарженого рішення у зв`язку з наступним.

Так, відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.

Таким чином, під час ухвалення рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не існує необхідності ще й вирішувати вимогу про зняття із реєстрації.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 465/2559/14-ц, від 22 травня 2019 р. у справі № 2/0808/1282/2012.

За приписами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з положеннями ст. 383, 391 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 405 ЦК України регулюється право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України).

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звертати увагу на баланс інтересів сторін спору.

За встановлених обставин справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї ані позивача, ані решти співвласників, перебуваючи з серпня 2017 р. лише у статусі колишнього члена сім`ї ОСОБА_5 (колишнього чоловіка та одного із співвласників спірного житлового будинку), а тому твердження апелянта про помилковість цього висновку є необґрунтованим.

Зокрема, встановлено та не заперечується, що ОСОБА_1 зареєструвалася у спірному будинку як член сім`ї ОСОБА_5 (співвласника будинку). Однак, доказів того, що після розірвання шлюбу за рішенням суду, вони ведуть спільне господарство та проживають однією сім`єю із ОСОБА_5 , не надано, а відтак право ОСОБА_1 на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу співвласника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Окрім цього, ОСОБА_1 під час розгляду справи № 308/10261/16-ц (т.1, а.с.99-103) сама пояснювала, що з листопада 2015 р. вона з дітьми проживає окремо від відповідача ( ОСОБА_5 ), з того часу подружні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть.

Довід апеляційної скарги про те, що суд надав невірну оцінку актам про непроживання і показанням свідка ОСОБА_4 , ґрунтуються на суб`єктивному розумінні як обставин справи, так і належних до застосування норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції оцінив указані докази згідно з вимогами ст.ст. 76-80 ЦПК України. Наприклад, один із комісійних актів про не проживання суд визнав недопустимим доказом, оскільки такий був складений у вихідний день.

Твердження апелянта про те, що суд не врахував причин, за яких ОСОБА_1 була позбавлена можливості проживати разом із дітьми за адресою їх спільної реєстрації, колегія суддів відхиляє як надумані та бездоказові. Учинення ОСОБА_1 перешкод із боку співвласників будинку є підставою заявленого нею зустрічного позову, однак ці обставини не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.

У зв`язку з цим не потребує правового аналізу і довід апелянта про те, що при вирішенні зустрічного позову суд залишив поза увагою обставини наявних тривалих перешкод з боку власників будинку в користуванні таким ОСОБА_1 .

Довід апеляційної скарги про те, суд не взяв до уваги та безпідставно не долучив як доказ рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30.06.2017 р, яким малолітніх дітей ОСОБА_1 залишено при матері, чим порушено права останніх, спростовується матеріалами справи. Разом із тим, зазначення у резолютивній частині вказаного судового рішення такого: «малолітніх дітей залишити проживати разом із матір`ю» не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дітей разом із матір`ю, оскільки суд лише констатував, із ким залишаються проживати діти після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому їх місця проживання (постанова ВС від 22.12.2021 р. у справі № 339/143/20, провадження № 61-6809св21).

Тобто, неповнолітні діти колишнього подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_5 вправі проживати також разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з цим не заслуговує на увагу і наступний довід апелянта щодо відмови суду першої інстанції у залученні до участі у справі Служби у справах дітей Холмківської сільської ради (як органу опіки) в якості третьої особи без самостійних вимог, оскільки у спірних правовідносинах житлові права дітей не порушуються.

Довід апелянта про те, що судом не долучено до справи та не взято до уваги Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.07.2021 р., згідно з якою ОСОБА_1 не володіє жодною житловою нерухомістю, колегія суддів відхиляє як неістотний, оскільки визначальним моментом для правильного вирішення первісного позову є наявність у особи, яка визнається такою, що втратила право на житло, не лише іншого житла на праві власності, але також іншого постійного місця проживання. У справі встановлено, не спростовано та не заперечується, що ОСОБА_1 разом із неповнолітніми дітьми ( ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ) постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

До того ж, за змістом ст. 65 ЖК УРСР у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 12 квітня 2021 року в справі № 127/26104/18 (провадження № 61-23331св19), від 03 лютого 2021 року в справі № 643/3624/16 (провадження № 61-5000св19), від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20).

Твердження апелянта про те, що суд необґрунтовано відмовив у проведенні технічної експертизи документів (актів про непроживання) колегія суддів відхиляє, оскільки згідно з вимогами ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення, проте ОСОБА_1 та її представник адвокат Бомбушкар С.П. указаним правом не скористалися. Окрім того, за клопотанням останнього вже була призначена судова графологічна експертиза, яка не дала бажаних для заявника результатів.

Не заслуговує на увагу і довід апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції того факту, що 02.06.2021 р. ОСОБА_1 заявлено позов про визнання недійсним і скасування рішення виконавчого комітету Холмківської сільської ради № 95 від 18.05.2006 р. щодо оформлення за ОСОБА_2 права власності на ј спірного домоволодіння і державної реєстрації за нею права власності на вказану частину майна (справа № 308/6964/21), оскільки право на звернення до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не обмежується лише статусом власника житла.

У контексті наведеного колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 утратила право користування будинком, оскільки вона вже не є членом сім`ї співвласників будинку, виселившись з нього добровільно вже тривалий час не проживає у спірному будинку і доказів у підтвердження наміру користуватись вказаним будинком не надано. Водночас, припинення права користування відповідачки за первісним позовом спірним житлом відповідає вимозі пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, з огляду на те, що позивач у зв`язку зі збереженням за ОСОБА_1 як колишнім членом сім`ї одного із співвласників ( ОСОБА_5 ) права користування належною їй (позивачці) ј ідеальною часткою житлового будинку та наявністю реєстрації проживання ОСОБА_1 у спірному будинку, позбавлена можливості отримувати певні соціальні пільги та вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від зареєстрованих за адресою осіб.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та відповідно до положень ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а судове рішення в оскарженій частині без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне, обґрунтоване та правильне судове рішення.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу адвоката Бомбушкара Сергія Павловича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 07 липня 2021 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 11.11.2022 р.

Судді: