ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/1722/21Головуючий у 1-й інстанції Содомора Р.О.
Провадження № 22-ц/817/860/22 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Костів О. З., Міщій О. Я.,

за участі секретаря Романської К.М.

та сторін представника ОСОБА_1 - адвоката Покотила Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, цивільну справу №595/1722/21 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Мандригелі Романа Сергійовича на заочне рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 03 червня 2022 року, ухваленого суддею Содоморою Р.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та третьої особи Служби у справах дітей Бучацької міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та третьої особи Служби у справах дітей Бучацької міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Свої вимоги мотивує тим, що 03 серпня 2013 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який було зареєстровано відділом ДРАЦС реєстраційної служби Бучацького районного управління юстиції у Тернопільській області. Від даного шлюбу у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 22 січня 2020 року ОСОБА_2 , як його дружині було видано посвідку на постійне проживання № НОМЕР_1 . Після отримання вказаної посвідки ОСОБА_2 фактично переїхала на їхнє попереднє місце проживання в м.Салехард, Ямало-Ненецького Автономного округу, Російської Федерації і лише зрідка навідується за зареєстрованим місцем проживання в АДРЕСА_1 , де на даний час він проживає разом із донькою. Після повернення ОСОБА_2 в Російську Федерацію вони перестали вести спільне господарство, відносини між ними стали напруженими, фактично перестали спілкуватись, втратили почуття взаємної поваги один до одного, шлюб між ними став формальним, а тому просить суд розірвати шлюб. Крім того, позивач зазначає, що між ним та ОСОБА_2 постійно виникають сварки та конфлікти, у тому числі через те, що ОСОБА_2 повідомила, що має намір вивезти їхню доньку, яка є громадянкою України, в Російську Федерацію на постійне місце проживання, проти чого він категорично заперечує, оскільки вважає, що він має можливість забезпечити дитину кращими умовами для її проживання та розвитку за зареєстрованим місцем проживання. Зазначає, що дитина відвідує ОСОБА_4 дошкільний заклад ясла-садок «Теремок», що підтверджується довідкою вказаного ДНЗ від 02.11.2021 року №13. Також, у його власності є житловий будинок, у якому він з донькою проживає, який розташований за адресою АДРЕСА_1 . Позивач зареєстрований фізичною особою підприємцем та отримує дохід від підприємницької діяльності, а тому просить визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , разом із ним.

Заочним рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 03 червня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та третьої особи Служби у справах дітей Бучацької міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 03 серпня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бучацького районного управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 86.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Мандригеля Р.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 03.06.2022 року в частині визначення місця проживання дитини з позивачем скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позову, в іншій частині рішення суду залишити без змін. Вважає, що суд першої інстанції неповно та неправильно встановив фактичні обставини, які мають істотне значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що ОСОБА_5 , 2017 року народження, є громадянкою РФ, народилась на території РФ, проживала та фактично проживає на даний час разом з нею на території РФ.В казує, що раніше з ними на території РФ проживав і ОСОБА_1 , який у вересні 2021 року за її згодою строком з 20.09.2021 року по 20.11.2021 року, тобто на 2 місяці, вивіз доньку як громадянку РФ (за закордонним паспортом РФ) на територію України для відвідування бабусі і дідуся з обов`язковим поверненням дитини в РФ, що підтверджуються реєстром №89/26-н/89-2021-3 для реєстрації нотаріальних дій нотаріуса.

Стверджує, що відразу після перетину кордону ОСОБА_1 обмежив її спілкування з донькою, не дозволяючи їй з нею розмовляти, налаштовував дитину проти відповідачки. Пізніше повідомив, що доньку повертати додому не збирається, а по спливу кінцевого терміну повернення дитини додому в РФ (20.11.2022) дитину не повернув. У зв`язку з чим вона виїхала в Україну і дізналась про судовий позов і заяву до органів опіки та піклування Бучацької міської ради.

Звертає увагу на те, що суду було надано довідки від 16.11.2021 року (до моменту відкриття провадження у справі) та від 16.06.2022 року (на момент ухвалення судового рішення), що дочка зареєстрована та проживає в АДРЕСА_2 та довідку з дитячої поліклініки від 26.05.2022 року. Крім того зазначає, що подані нею наведені вище докази суд безпідставно не взяв до уваги через відсутність перекладу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Покотило Ю.В. просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 03 червня 2022 року у справі №595/1722/21 - без змін. Вважає апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, а тому такою, що не підлягає до задоволення.

В обґрунтування доводів відзиву вказує, що згідно довідки № 169/2019 про реєстрацію особи громадянином України вбачається, що дитина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно рішення УДМС України в Тернопільській області від 09.09.2019 року набула громадянства України на підставі ч.1 ст.7 Закону України «Про громадянство України». Відповідно до законодавства України ОСОБА_3 є громадянкою України з 27 квітня 2017 року. Матеріалами справи встановлено, що малолітня проживає за адресою АДРЕСА_1 та відвідує Бучацький дошкільний заклад ясла-садок «Теремок», старшу групу.

Згідно висновку органу опіки та піклування Бучацької міської ради № 42 від 22.02.2022 року, вбачається за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , 2017 року народження, разом із батьком ОСОБА_1 . Вказаний висновок затверджений Рішенням Бучацької міської ради № 42 від 22.02.2022 року.

Вказує, що постійним місцем проживання ОСОБА_3 , як і ОСОБА_2 - матері дитини, було саме місто Бучач Тернопільської області, Україна. Судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи та з врахуванням найкращих інтересів дитини задоволено позовні вимоги.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Покотило Ю.В. просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 , а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши думку сторони по справі, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Так, рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині визначення місця проживання дитини з батьком, в частині вирішення спору про розірвання шлюбу рішення суду не оскаржується.

Судом встановлено, що 03 серпня 2013 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бучацького районного управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 86, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 6, сформованого 15.10.2021 року.

У даному шлюбі сторони мають одну дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Згідно довідки № 169/2019 про реєстрацію особи громадянином України вбачається, що дитина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно рішення УДМС України в Тернопільській області від 09.09.2019 року набула громадянства України на підставі ч.1 ст.7 Закону України «Про громадянство України». Відповідно до законодавства України ОСОБА_3 є громадянином України з 27 квітня 2017 року.

Із довідки № 13 від 02.11.2021 року, виданої Бучацьким дошкільним навчальним закладом я/с «Теремок» вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує Бучацький дошкільний заклад ясла-садок «Теремок», старшу групу.

Згідно довідки № 15 від 01.10.2021 року, виданої Бучацькою міською радою, вбачається, що ОСОБА_1 , житель АДРЕСА_1 . До складу сім`ї позивача входять: дружина ОСОБА_7 та донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У власності позивача ОСОБА_1 перебуває житловий будинок, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування ННМ 086387 від 01.12.2018 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 147683110, сформованого 01.12.2018 року.

Також, у власності позивача ОСОБА_1 перебуває земельна ділянка, площею 0,0710 га, кадастровий номер :02:002:0013, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , підтверджується договором дарування ННМ 086388 від 01.12.2018 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 147684957, сформованого 01.12.2018 року.

Згідно висновку органу опіки та піклування Бучацької міської ради № 42 від 22.02.2022 року, вбачається за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_8 , 2017 року народження, разом із батьком ОСОБА_1 . Вказаний висновок затверджений Рішенням Бучацької міської ради № 42 від 22.02.2022 року.

Задовольняючи позовні вимоги в частині вирішення питання щодо проживання малолітньої доньки сторін з її батьком ОСОБА_1 , суд першої інстанції, із врахуванням віку дитини, того, що малолітня більше року проживає з батьком, залишиться в звичному для себе оточенні, не змінюватиме дошкільний заклад, не припинятиме спілкування з однолітками, із врахуванням найкращих інтересів дитини дійшов висновку про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 .

З таким висновком погоджується і колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Колегія суддів звертає увагу, що у усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Як встановлено судом та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, постійним місцем проживання та реєстрації малолітньої ОСОБА_3 є будинок АДРЕСА_1 , який на праві приватної власності належить позивачу ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 01.12.2018 та з яким малолітня постійно проживала.

Крім того, відповідно до Довідки Бучацького дошкільного навчального закладу я/с Теремок №13 від 2.11.2021 малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відвідує даний дошкільний заклад, старшу групу.

09 вересня 2019 року малолітня ОСОБА_3 згідно довідки №169/2019 про реєстрацію особи громадянином України, виданої УДМС України, остання набула громадянства України і вважається громадянином України з 27 квітня 2017 року, тобто з дня її народження.

Разом з тим, як також вбачається з матеріалів справи, мати малолітньої ОСОБА_2 є громадянкою РФ та проживає на території Російської Федерації, що, згідно з доводами позивача, і стало однією з причин їх розлучення і, як наслідок, виник спір щодо місця проживання дитни.

Згідно з Висновком органу опіки та піклування Бучацької міської ради № 42 від 22.02.2022 року, комісія вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , 2017 року народження, разом із батьком ОСОБА_1 . Вказаний висновок затверджений Рішенням Бучацької міської ради № 42 від 22.02.2022 року. Також вказаним Висновком встановлено, що для малолітньої створено комфортні та безпечні умови проживання. При цьому з малолітньою також було проведено бесіду та з`ясовано, що вона прихильно ставиться до обох батьків.

Однак, як зазначив у своєму запереченні на заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 , 18 січня 2022 року ОСОБА_2 без відому позивача забрала дитину з дошкільного навчального закладу Теремок та з того часу він своєї дочки не бачив, у звязку з чим він звертався до правоохоронних органів, які йому повідомили, що його малолітня дочка ОСОБА_3 знаходиться зі своєю матірю ОСОБА_2 , однак остання не повідомила місце свого знаходження.

Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "М. С. проти України" (рішення від 11 липня 2017 року, заява N 2091/13) вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", заява N 10383/09).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі N 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі N 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі N 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу статті 6 Декларації прав дитини, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.

Колегія суддів вважає, що суд прешої інстанції, врахувавши інтереси малолітньої дитини, її вік, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в їх інтересах, дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_9 , оскільки це відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Суд першої інстанці врахував висновок органу опіки та піклування Бучацької міської ради № 42 від 22.02.2022 року, яким визнано за доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини з батьком ОСОБА_1 , оскільки він є обґрунтованим та таким, що відповідає інтересам дитини.

Визначення місця проживання дитини з батьком, не впливатиме на її взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дитни з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Матір дітей, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та їх розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дітей, стан їх розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати.

Колегія суддів дійшла переконання, що скасування судового рішення про визначення місця проживання дитини з батьком, з яким вона проживавала, може призвести до вкрай негативних та непередбачуваних психологічних травм для дитини, а тому не відповідає її інтересам щодо зростання у передбачуваній емоційно-стабільній атмосфері, а тому доводи апеляційної скарги, що визначення місця проживання дитини з батьком суперечитиме інтересам дитини є необгрунтованими.

Доводи апеляційної скарги, що рішенням виконавчого комітету Бучацької міської ради №41 від 22 лютого 2022 року зазначено доцільним визначити місце проживання дитини з матір`ю не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки в матеріалах справи, знаходиться оригінал Рішення №42 від 22 лютого 2022 року, яким затверджено Висновок органу опіки та піклування Бучацької міської ради, який і поданий до суду саме представником органу опіки та піклування Бучацької міської ради щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 саме з її батьком ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, встановивши, що для збереження розвитку дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі доцільним є проживання дитини з батьком, суд зробив обґрунтований висновок про задоволення позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними. Залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00№23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 274, 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Мандригелі Романа Сергійовича залишити без задоволення.

Заочне рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 03 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 8 листопада 2022 року.

Головуючий

Судді