КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 355/16/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10198/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Семенюк Т.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 липня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Червонописького В.С., у справі позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою та просив стягнути з відповідачів на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 8 119,13 грн. за кредитним договором № б/н від 03 квітня 2015 року та судові витрати.

Свої вимоги мотивував тим, що ОСОБА_3 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 03 квітня 2015 року. ОСОБА_3 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Вказував, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 померла. Посилаючись на ст. 1268 ЦК України зазначив, що спадкоємці померлої мали право подати заяву про прийняття спадщини або про відмову від неї у строк з 08 січня 2019 року по 08 липня 2019 року. У даному випадку спадкоємцями, які постійно проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Вказана обставина підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідачів, де адреса реєстрації у них зазначена: АДРЕСА_1 .

Зазначав, що 23 липня 2020 року банком було направлено претензію кредитора до Баришівської районної державної нотаріальної контори, а 05 серпня 2020 року була отримана відповідь, в якій повідомлено, що спадкоємці померлого позичальника із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не зверталися.

Вважає, що відповідачі прийняли спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника. Спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як відповідачі не відмовлялися від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини. Так, 26 жовтня 2020 року до відповідачів, як спадкоємців позичальника, було направлено лист-претензію, згідно якого позивач пред`явив вимоги, але відповідачі зобов`язання не виконали та заборгованість не погасили.

Станом на дату смерті позичальника заборгованість перед банком за кредитним договором № б/н від 03 квітня 2015 року становила 8 119,13 грн., яка складається з наступного: 3 225,10 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 1 158,56 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 3 735,47 грн. - нарахована пеня (а.с. 2-6).

Заочним рішенням Баришівського районного суду Київської області від 11 липня 2022 року у задоволенні вказаного позову відмовлено (а.с. 118-120).

Не погодившись з рішенням районного суду, 10 серпня 2022 року представник АТ КБ «Приватбанк» - Демарчук Н.О. направила безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі (а.с. 124-127).

На обґрунтування скарги зазначила, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки у строк з 08 січня 2019 року по 08 липня 2019 року відповідачі не подали заяви про відмову від прийняття спадщини, тому прийняли її, до складу якої входять кредитні зобов`язання у тому числі. Посилаючись на ч. 3 ст. 1296 ЦК України вказувала, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Оскільки відповідачі не отримали свідоцтва про право на спадщину, то відповідно і позивач не пропустив строк пред`явлення кредиторських вимог, встановлений ст. 1281 ЦК України. Однак суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, факт спільного проживання відповідачів з позичальником на момент смерті не перевірив та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Крім того, суд першої інстанції вийшов за межі вимог ч. 1, 2, 5 ст. 12 ЦПК України, оскільки спростував доводи позивача, при тому, що відповідачі участі у справі не брали, і будь-яких заперечень не подавали, не надали доказів, що розмір спадкового майна є меншим, ніж заборгованість спадкодавця по кредиту, що існують інші спадкоємці, а також не надали доказів, що будинок в якому мешкав спадкодавець йому не належить. Отже, саме на відповідачах лежить обов`язок щодо відшкодування боргу спадкодавця в повному обсязі.

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» на заочне рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 липня 2022 року розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 03 квітня 2015 року ОСОБА_3 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 19).

До анкети-заяви банком було додано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк»(а.с. 20-63).

До позовної заяви АТ КБ «Приватбанк» долучив розрахунки заборгованості за договором № б/н від 03 квітня 2015 року, укладеним між Банком та клієнтом ОСОБА_3 , за якими станом на 31 жовтня 2020 року утворилася заборгованість у розмірі 8 119,13 грн., яка складається з наступного: 3 225,10 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 1 158,56 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 3 735,47 грн. - нарахована пеня (а.с. 13-15).

Також позивачем надано до суду виписку про рух коштів по рахунку позичальника станом на 09 листопада 2020 року (а.с. 16-17).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 27 квітня 2020 року (а.с. 69).

30 червня 2020 року АТ КБ «Приватбанк» було направлено до Баришівської районної державної нотаріальної контори претензію кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України (а.с. 71).

У матеріалах справи міститься відповідь Баришівської районної державної нотаріальної контори від 29 липня 2020 року, в якій зазначено, що станом на 29 липня 2020 року за даними спадкового реєстру спадкова справа до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 не заводилася. Спадкоємці до майна померлої в Баришівську районну державну нотаріальну контору не зверталися (а.с. 72).

До позовної заяви банк долучив копії паспортів померлої ОСОБА_3 та відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , з яких вбачається, що зареєстрованим місцем їх проживання є: АДРЕСА_2 (а.с. 65-68).

21 жовтня 2020 року АТ КБ «Приватбанк» було направлено лист-претензію відповідачам з вимогою сплатити 8 119,13 грн. заборгованості за договором (а.с. 73-74).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом, в тому числі її розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що, підписавши заяву-анкету від 03 квітня 2015 року, позичальник ОСОБА_3 за життя розуміла саме ці Умови та ознайомилася і погодилася з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Оскільки витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису боржника (позичальника), тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03 квітня 2015 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили письмово відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні кредитного договору з ОСОБА_3 АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 ( провадження №14-131цс19).

Позивач окрім тіла кредиту та пені просив також стягнути з відповідачів 1 158,56 грн. заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

Дослідивши розрахунок заборгованості за договором № б/н від 03 квітня 2015 року встановлено, що позивач розрахував відсотки накопичувальним підсумком на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України виходячи з процентної ставки 86,4 % та 43,2 % від тіла кредиту 3 225,10 грн. (а.с. 14).

Доводи Банку, що за Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг Банк використав своє право щодо зміни умов договору та збільшив відсоткову ставку до 86,4 % для картки «Універсальна», яка у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюється за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними за вищенаведених підстав та відхилив.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість вимог позивача в частині стягнення процентів та пені, нарахованих згідно з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи і не містять підпису боржника (позичальника).

Як встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 померла, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 27 квітня 2020 року (а.с. 69).

У зв`язку з утворенням заборгованості за кредитним договором № б/н від 03 квітня 2015 року позивач звернувся з позовом до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на те, що вони проживали разом з позичальником на день смерті та прийняли спадщину, тому є її спадкоємцями.

Відмовивши у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності належних та допустимих доказів щодо кола спадкоємців, спадкової маси на час відкриття спадщини (спадкової маси), на підтвердження того, що саме входило до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , вартості одержаного у спадщину майна спадкоємцями, і що вартість спадкового майна, яке прийнято спадкоємцями, є достатньою для задоволення вимог кредитора та стягнення заборгованості спадкодавця в межах вартості майна одержаного у спадщину.

Колегія суддів погодилася з такими висновками суду виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини 2 статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина 1 статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Згідно з частиною 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України).

За змістом статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі №14-53цс18.

Відповідно до положень статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

Відповідно до частини 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак згідно з частиною 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

При вирішенні спору про стягнення з спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною 6 статті 81 ЦК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу.У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази (ст. 84 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З матеріалів справи вбачається, що разом з позовною заявою позивач подав до суду клопотання про витребування доказів, в якому просив витребувати довідку про склад сім`ї ОСОБА_3 та реєстрації осіб за адресою: АДРЕСА_1 станом на дату смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11-12).

Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 09 березня 2021 року вказане клопотання відповідача задоволено (а.с. 93).

Згідно з наданою інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 15 березня 2021 року відомості про заведення спадкової справи відсутні (а.с. 95).

Разом з тим, позивач надав до суду докази зареєстрованого місця проживання позичальника та відповідачів (копії паспортів), а також відповідь Баришівської районної державної нотаріальної контори від 29 липня 2020 року про те, що станом на 29 липня 2020 року за даними спадкового реєстру спадкова справа до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 не заводилася, спадкоємці до майна померлої в Баришівську районну державну нотаріальну контору не зверталися (а.с. 72).

При відкритті провадження у справі судом першої інстанції було направлено запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області щодо місця реєстрації проживання відповідачів, на які було направлено відповідь, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 86-87).

Разом з тим, позивачем до суду не надано будь-яких доказів на підтвердження наявності, обсягу та вартості спадкового майна, а також того, що відповідачі є єдиними спадкоємцями померлої ОСОБА_3 . Клопотань про витребування цих відомостей позивач в суді першої інстанції не заявляв.

Крім того, позивач не надав доказів на підтвердження того, що відповідачі мають родинні зв`язки із ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і, відповідно, є спадкоємцями померлого позичальника.

Колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції про те, що до суду не надано жодних належних доказів постійного проживання відповідачів із ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, а тому сам по собі факт реєстрації за однією адресою не може бути визнаний достатньою підставою для задоволення заявлених вимог. Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, проживання будь-якої особи зі спадкодавцем не є безумовним підтвердженням того, що ця особа є спадкоємцем померлого.

Враховуючи вищезазначене, й недоведеність позивачем факту наявності та об`єму спадкового майна після смерті ОСОБА_3 , у межах вартості якого спадкоємці останньої несуть відповідальність перед кредитором, колегія судів дійшла висновку про відмову в задоволенні вимог АТ КБ «Приватбанк».

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати на апеляційний розгляд справи відшкодуванню за рахунок відповідачів не підлягають.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на положення частини 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

Т.А. Семенюк