Справа № 127/3093/22
Провадження № 22-ц/801/2019/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 рокуСправа № 127/3093/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання: Луцишина О.П.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Мироненко Вікторії Валеріївни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 вересня 2022 року,

встановив:

В лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 липня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна роз`єднано та виділено у самостійне провадження позовні вимоги про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги про розірвання шлюбу мотивовані тим, що шлюб з ОСОБА_2 позивач зареєстрував 04 лютого 1987 року, актовий запис 261. Сімейне життя сторін не склалось через різні погляди на життя, різні характери, через що між ними виникали сварки та конфлікти, що призводило до погіршення відносин між ними. Сторони проживають окремо, кожен живе своїм життям, спільного господарства не ведуть, стали один для одного чужими людьми.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом в якому він просив розірвати шлюб.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 вересня 2022 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 04 лютого 1987 року, актовий запис 261, про що 02 лютого 2022 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) видане повторне свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

Прізвище ОСОБА_2 залишено без змін.

Судові витрати залишено за позивачем.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Мироненко В.В. подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника судом попередньої інстанції в порушення вимог чинного законодавства не було надано сторонам строк на примирення. Поряд з цим вказує, що відповідач постійно відвідує позивача за місцем його проживання, доглядає за ним та купує необхідні продукти, ліки та речі, а також допомагає вести господарство. На переконання заявника, вказаний позов не міг бути поданий позивачем, оскільки на момент його подачі ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні та ще не мав представника. Крім того зазначає, що під час перебування в лікарні позивачем було втрачено паспорт. 16 вересня 2022 року відповідач подала заяву про злочин за ст. 190 КК України відносно ОСОБА_4 , яка за твердженням відповідача відібрала, зокрема, паспорт у позивача. Вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу подана та підписана не позивачем ОСОБА_1 , а іншою особою.

Позивач не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Водночас, 28 листопада 2022 року ОСОБА_1 особисто подав заяву до Вінницького апеляційного суду, в якій останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення та провести засідання у його відсутності, у зв`язку із не бажанням бачитись з відповідачем ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований 04 лютого 1987 року, актовий запис 261, про що 02 лютого 2022 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) видане повторне свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 28).

Спільних неповнолітніх дітей сторони не мають.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями ч. 1 ст. 21 та ч.1 ст. 24 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, що ґрунтується на їхній вільній згоді та зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України визначено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Статтями 110, 112 СК України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя і якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, що мають істотне значення, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу.

Положеннями ч. 2 ст. 114 СК України врегульовано, що у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 115 цього Кодексу документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам статті 215 ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, вказує що не бажає примирення. У зв`язку з цим, відхилення вимог про розірвання шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки сторони подружні відносини припинили, спільного господарства не ведуть, подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу суперечить їх інтересам та примирення між ними неможливе.

Що стосується доводів апеляційної інстанції про не вжиття місцевим судом заходів щодо примирення подружжя, то колегія суддів зазначає наступне.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», на яку зокрема посилається апелянт, зазначено, що судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. Проте, вживати заходів щодо примирення подружжя слід лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства і примирення подружжя допоможе зберегти сім`ю та не суперечитиме інтересам одного з них чи дітей. У випадку виявлення обставин або фактів, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Таким чином, вжиття заходів щодо примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Подібна позиція викладена і в постанові Верховного Суду у цивільній справі №200/952/18. Верховний Суд у своєму рішенні наголошує що Сімейний Кодексом України не визначено, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду справи.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що позовна заява про розірвання шлюбу подана та підписана не позивачем ОСОБА_1 , а іншою особою не заслуговують на увагу, оскільки позивачем ОСОБА_1 28 листопада 2022 року особисто подана заява до Вінницького апеляційного суду в якій він виклав свою позицію щодо власних вимог та апеляційної скарги, зокрема про залишення оскаржуваного рішення, яким розірвано шлюб між ним та ОСОБА_2 без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Мироненко Вікторії Валеріївни залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета