Номер провадження: 22-ц/813/4756/22
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Мурзенка М.В. 29 вересня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У грудні 2020 року представник позивача ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних в загальній сумі 24 745 грн. 32 коп. за прострочку виконання відповідачем судових рішень.

Позов мотивовано тим, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 травня 2018 року у справі № 521/20910/17 було стягнуто з відповідача на користь позивача додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_4 в сумі 12 374 грн. 16 коп.

Додатковим рішенням по вказаній справі від 21 серпня 2018 року з відповідача на користь позивача було стягнуто 2000 грн. 00 коп. на відшкодування витрат на правову допомогу.

Також, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2017 року по справі №519/9917/2012 було стягнуто з відповідача на користь позивача 339 014 грн. 75 коп., фактично рішення суду виконано 14.09.2020 року, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2020 року по справі №521/17088/19 стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та 3% річних за прострочку виконання рішення суду за період з 11.12.2018 року по 30.09.2019 року.

Враховуючи тривале невиконання ОСОБА_1 вказаних судових рішень, ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача інфляційні втрати в загальній сумі 13 763 грн. 48 коп. та 3% річних за прострочення виконання судових рішень в загальній сумі 10 981 грн. 84 коп. (щодо рішення Малиновського районного суду (Одеси від 24 травня 2018 року по справі № 521/20910/17 та додаткового рішення по даній справі від 21 серпня 2018 року - станом на 23.07.2020 року; щодо рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2017 року по справі № 1519/9917/2012 - станом на 14.09.2020 року).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2021 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму інфляційних втрат та трьох відсотків річних у розмірі 19 740, 43 грн., та судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4 488,10 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у сумі 670,74 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у сумі 170,06 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що боржник у зв`язку із арештом, накладеним на нерухоме майно, не мав будь-якої можливості самостійно розпорядитись ним шляхом продажу та отримати за нього грошові кошти, які мав сплатити в рахунок погашення заборгованості, а тому, він має бути звільнений від відповідальності, яка передбачена ст. 625 ПК України.

Крім того, на думку апелянта, стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за грошовими коштами не відповідає правовій природі ст. 625 ЦК України, яка передбачає відповідальність за грошові зобов`язання по договірним правовідносинам.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 травня 2018 року по праві № 521/20910/17 було стягнуто з відповідача на користь позивача додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_4 в сумі 12 374 грн. 16 коп., що підтверджується копією вказаного рішення (а.с. 9-12)

Вказане рішення перебувало на примусовому виконанні з 01.08.2018 року, що підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження від 22.07.2019 року, та копією встанови про закінчення виконавчого провадження від 16.09.2020 року (а.с. 36), фактичне виконання рішення відбулось 14.09.2020 року шляхом передачі позивачу майна відповідача в рахунок погашення боргу, що підтверджується копією листа Другого Малиновського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального правління Міністерства Юстиції (м. Одеса) від 20.05.2021 року № 20781 (а.с. 155-156)

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що додатковим рішенням від 21 серпня 2018 року по справі № 21/20910/17 з відповідача на користь позивача було стягнуто 2000 грн. 00 коп. на відшкодування витрат на правову допомогу, що підтверджується копією вказаного рішення (а.с. 9-12)

Вказане рішення перебувало на примусовому виконанні з 19.10.2018 року, що підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження, по 16.09.2020 року, що підтверджується копією постанови про закінчення виконавчого провадження від 16.09.2020 р. (а.с. 160), фактичне виконання рішення відбулось 14.09.2020 року шляхом передачі позивачу майна відповідача в рахунок погашення боргу, що підтверджується копією листа Другого Малиновського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) від 20.05.2021 року № 20781 (а.с. 155-156).

Також, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2017 року по справі № 1519/9917/2012 було стягнуто з відповідача на користь позивача 339 014 грн. 75 коп., дане рішення було залишеного без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 11.12.2018 року (а.с. 24-29).

Зазначене рішення суду перебувало на примусовому виконанні з 22.07.2019 року, що підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження (а.с. 32-33), по 16.09.2020 року, що підтверджується копією постанови про закінчення виконавчого провадження від 16.09.2020 року (а.с. 163). Фактичне виконання даного рішення відбувалось частинами. Так, 24.06.2020 року відповідачу в рахунок боргу було передано майно позивача на суму 141 170 грн. 30 коп., 09.07.2020 року - на суму 58 556 грн. 80 коп., 21.07.2020 року позивачу було перераховано кошти в сумі 23 937 грн. 28 коп., 14.09.2020 року відповідачу в рахунок боргу було передано майно позивача на суму 117 126 грн. 39 коп., що підтверджується копією листа Другого Малиновського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 20.05.2021 року №20781 (а.с. 155-156).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2020 року по справі №521/17088/19, зміненим постановою Одеського апеляційного суду від 31.05.2021 року було стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та 3% річних за прострочку виконання вказаного рішення суду за період з 22.07.2019 року по 30.09.2019 року.

Згідно частин 1, 2 статті 509 ПК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1, 5 статті 11 ПК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

У силу частин 1, 2 статті 530 ПК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства

Згідно частини 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При цьому, згідно з частиною 1 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 625 ІІК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних, відповідно до статті 625 ЦК України, є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Розрахунок інфляційних збитків розраховується за наступною формулою: Індекс інфляції - добуток щомісячних індексів за відповідний період; Збитки від інфляції = (Сума боргу х Індекс інфляції) - Сума боргу.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з відповідача на користь позивача підлягали стягненню:

- інфляційні втрати та 3 % річних за несвоєчасне виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 травня 2018 року по справі № 521/20910/17 за період з 01.08.2018 року по 23.07.2020 року, що становить (1455 грн. 32 коп. + 734 грн. 76 коп.):

ПеріодСума, грн.Сумарний індекс інфляціїІнфляційні втрати, грн.3% річних, грн
01.08.2018-23.07.202012374,161.55,32734,76

- інфляційні втрати та 3 % річних за несвоєчасне виконання додаткового рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2018 року по справі № 521/20910/17 за період з 19.10.2018 року по 23.07.2020 року, що становить (156 грн. 88 коп. + 105 грн. 77 коп.):

ПеріодСума, грн.Сумарний індекс інфляціїІнфляційні втрати, грн.3% річних, грн.
19.10.2018-23.07.202020001.6,88105,77

- інфляційні втрати та 3 % річних за несвоєчасне виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2017 року по справі №519/9917/2012 за період з 01.10.2019 року по 14.09.2020 року, що становить:

ПеріодСума, грн.Сумарний індекс інфляціїІнфляційні втрати, грн.3% річних, грн
01.10.2019-23.06.,751.93,947426,43
24.06.2020-08.07.,4510243,25
09.07.2020-20.07.,650,9940194,60
21.07.2020-14.09.,370,9980529,48

Таким чином, загальна сума інфляційних втрат та 3 % річних, що підлягала стягненню з відповідача на користь позивача, складає 19 740 грн. 43 коп.

При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято до уваги висновок судово-економічного дослідження експерта Бочкарьова Д.О. № 154 від 25.11.2020 року (а.с. 46-53) та висновок додаткового судово-економічного дослідження № 163 від 26.07.2021 року (а.с. 181-183), оскільки наведені в ньому розрахунки проведені поза межами строків, визначених позові та в межах яких підлягають нарахуванню та стягненню відповідні суми.

Що стосується стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, то судом вірно зазначено наступне.

Згідно положень ч. 1, п. 1 і п. 4 ч. З ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на: професійну правничу допомогу; пов`язані зі вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно пункту 3 частини 2 та пунктів 1, 2 ч. З ст. 141 ІІПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати із розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Як визначено ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З матеріалів справи вбачається, що стороною позивача було заявлено вимогу щодо стягнення судових витрат у розмірі 3000 грн. за виготовлення експертного висновку, а також 5626,00 грн. витрат на професійну допомогу.

Враховуючи те, що позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки понесені витрати на правничу допомогу пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме у розмірі 4 488,10 грн.

Колегія суддів вважає необґрунтованим посилання у апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 , на те, що боржник у зв`язку із арештом, накладеним на нерухоме майно, не мав будь-якої можливості самостійно розпорядитись ним шляхом продажу та отримати за нього грошові кошти, які мав сплатити в рахунок погашення заборгованості, а тому, він має бути звільнений від відповідальності, яка передбачена ст. 625 ПК України.

Колегія суддів зазначає, що оскільки відповідні виконавчі дії були вчинені в порядку примусового виконання рішення, то вказане не позбавляло відповідача можливості виконати рішення суду в добровільному порядку. Крім того, жодного належного доказу щодо неможливості добровільного виконання судових рішень апелянтом надано не було.

Безпідставним є посилання у апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 про те, що стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за грошовими коштами не відповідає правовій природі ст. 625 ЦК України, яка передбачає відповідальність за грошові зобов`язання по договірним правовідносинам.

Колегія суддів зауважує, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Тобто, нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором.

За змістом цієї норми закону, нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі N 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц, провадження N 14-16цс18.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2021 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 квітня 2022 року.

Судді Одеського

апеляційного суду С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе