Номер провадження 2/205/1297/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2022 року

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Зибалової П.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу №205/10524/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», ОСОБА_3 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова Компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, -

ВСТАНОВИВ:

03.12.2019 року ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», ОСОБА_3 , ТДВ «Страхова Компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.

В обґрунтування позову зазначила, що 04.02.2019 року відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю водіїв ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Внаслідок ДТП автомобіль Ауді позивача пошкоджено. Згідно з висновком експертного дослідження автотоварознавця вартість матеріального збитку позивача становить 577 113,83 грн.

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Мазда ОСОБА_2 застрахована в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» (далі ПрАТ «УПСК»).

Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська провадження по справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Відносно ОСОБА_3 протокол про адміністративне правопорушення не складався. Однак, у зазначеній постанові суду вказано, що дії водія автомобіля ВАЗ ОСОБА_3 не відповідали вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), що з технічної точки зору перебувало у причинному зв`язку із створенням водієві ОСОБА_2 аварійної обстановки та зіткнення автомобіля Мазда з автомобілем Ауді.

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля ВАЗ ОСОБА_3 застрахована ТДВ «СК «Альфа-Гарант».

Оскільки, на думку позивача, між порушенням відповідачами ПДР та наслідками, які настали в результаті ДТП, є прямий причинно-наслідковий зв`язок, що підтверджується показаннями свідків, судовою автотехнічною та транспортно-трасологічною експертизою, просить стягнути на її користь:

- страхове відшкодування за матеріальну шкоду, завдану в наслідок ДТП, по 100 000 грн. з ПрАТ «УПСК» та ТДВ «СК «Альфа-Гарант»;

- матеріальну шкоду солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в розмірі 377 113,83 грн.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.12.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження.

03.03.2020 року від представника ТДВ «СК «Альфа-Гарант» Гріндіна В.В. надійшов відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог до страховика. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що з заявою про виплату страхового відшкодування до страховика ніхто не звертався, що призвело до неможливості встановити причини та обставини зазначеної ДТП та розмір заподіяної шкоди, що є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. Також у відзиві вказано, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є преклюзивним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування. Оскільки ОСОБА_3 не притягувався до адміністративної відповідальності, на нього не складалося протоколів, його цивільно-правова відповідальність не настала, а заявлена подія не може вважатися страховим випадком. ТДВ «СК «Альфа-Гарант» не має правових підстав для виплати страхового відшкодування. На підставі викладеного представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» відмовити.

10.03.2020 року від представника ПрАТ «УПСК» Закриничного О.В. до канцелярії суду надійшов відзив на позов, в якому заперечував проти позовних вимог до страховика. Заперечення обґрунтовано тим, що між ОСОБА_4 та ПрАТ «УПСК» укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту, яким забезпечено транспортний засіб «Мазда 626», державний номер НОМЕР_1 . Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06.06.2019 року, яка залишена без змін Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08.08.2019 року, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Оскільки позивачем не надано до суду рішення, яким би встановлювалася вина ОСОБА_2 у ДТП, просить у задоволенні вимог до страховика відмовити.

24.03.2020 року від представника ТДВ «СК «Альфа-Гарант» Гріндіна В.В. надійшли пояснення, в яких зазначено, що в матеріалах справи відсутній адміністративний протокол за фактом правопорушення, складений відносно ОСОБА_3 , а на підтвердження його вини позивач наводить лише посилання на ознаки порушення ПДР, тому підстав для стягнення з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» спірної суми страхового відшкодування немає.

02.06.2020 року від представника ОСОБА_2 адвоката Троїцького С.Є. надійшли заперечення на позов. Заперечення обґрунтовані тим, що Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення, що свідчить про помилковість складеного протоколу стосовно ОСОБА_2 . Представник вважає позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 безпідставними, тому просить залишити позовну заяву без задоволення.

Ухвалою суду від 01.07.2020 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, витребувано в Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська справу № 204/1673/19 про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_2

09.11.2020 року представником позивача ОСОБА_5 подано додаткові пояснення по справі, в яких зазначила, що позивач правильно визначив склад відповідачів та розподілив позовні вимоги, тому просила їх задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 05.04.2021 року призначено судову комплексну фототехнічну та автотехнічну експертизу.

17.06.2021 року до суду надійшов висновок експерта за результатами комплексної судової фототехнічної та обставин і механізму ДТП експертизи.

Ухвалою суду, постановленою 08.12.2021 року без виходу суду до нарадчої кімнати, підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті.

Від представника позивача ОСОБА_6 надійшла заява, в якій просила розглянути справу за відсутності позивача та її представника, позов підтримала, просила задовольнити.

Від ОСОБА_2 надійшла заява, в якій просив розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити.

Представник ПрАТ «УПСК» письмово просив розглядати справу за його відсутності, у задоволенні позовних вимог до ПрАТ «УПСК» відмовити.

Представник ТДВ «СК «Альфа-Гарант» у судове засідання не з`явився. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, однак, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився. До канцелярії суду 10.10.2022 року подав заяву про відкладення розгляд справи у зв`язку з тим, що він не може бути присутнім в судовому засіданні, оскільки перебуває в Івано-Франківській області в якості переселенця.

Також аналогічні заяви були подані ОСОБА_3 13.06.2022 року та 30.08.2022 року.

Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Пунктами 2, 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника.

Суд, враховуючи ту обставину, що сторонам були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення.

За таких обставин, суд проводить розгляд справи за відсутності учасників справи та без застосування технічних засобів фіксації судового засідання відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Згідно з ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, встановив наступні обставини справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ст.ст. 79, 80 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У ході судового розгляду встановлено, що 04.02.2019 року у м. Дніпро біля електроопори № 30 по вул. Шмідта сталася ДТП за участю автомобіля «Mazda 6», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходився під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля «Audi A4», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який знаходився під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля ВАЗ 211040 , державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , яким керував ОСОБА_3 .

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 автомобіль «Audi A4», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , 21.04.2010 року зареєстровано за ОСОБА_1 .

Згідно з висновком № 6326 експертного дослідження автотоварознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ від 01.03.2019 року матеріальний збиток , завданий власнику автомобіля «Audi A4», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 577 113,83 грн. З висновку вбачається, що вартість збитку розрахована, виходячи з вартості автомобіля, оскільки вартість відновлюваного ремонту є більшою, ніж вартість транспортного засобу до ДТП (т. 1 а.с.21-29). Даний висновок відповідачами не заперечувався.

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Mazda 6», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , забезпечена полісом ПрАТ «УПСК» № АМ/6233968 (т. 1 а.с. 97).

За фактом ДТП протокол про адміністративне правопорушення складено тільки стосовно ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП (Порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна).

Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06.06.2019 року по справі № 204/1673/19 про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 08.08.2019 року (т. 1 а.с. 86-89), провадження закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Постанова набрала законної сили 08.08.2019 року (т. 1 а.с.82-85).

Згідно з зазначеною постановою, з урахуванням висновку експертного дослідження за результатами проведення комплексного дослідження з транспортної трасології та обставин механізму ДТП № 10.1-10.4/019-Д від 18.04.2019 року, дослідженого суддею при розгляді справи про адміністративне правопорушення, водій ОСОБА_2 не мав технічної можливості запобігти наїзду на автомобіль шляхом своєчасного застосування максимального ефективного гальмування та зупинкою автомобіля до лівої бічної частини автомобіля ВАЗ; у момент виявлення із-за об`єкту, що обмежував оглядовість автомобіля ВАЗ перебував в аварійних умовах, які йому створив водій ОСОБА_3 , і його ( ОСОБА_2 ) маневрування ліворуч та застосування гальмування було вимушеним; дії водія автомобіля ВАЗ ОСОБА_3 не відповідали вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху, що, з технічної точки зору, перебувало у причинному зв`язку із створенням водієві ОСОБА_2 аварійної обстановки та зіткненням автомобіля Мазда з автомобілем Ауді (т. 1 а.с. 82-85).

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, з наведеного вбачається, що дії ОСОБА_2 були вимушеними, наявність причинного зв`язку між порушенням ОСОБА_2 ПДР та настанням ДТП не встановлено.

Згідно з висновком експерта № КСЕ-19/104-21/13688 від 07.06.2021 року, складеного на виконання ухвали суду від 15.04.2021 року, встановлено, що:

«1. У даній дорожній обстановці водій автомобіля «ВАЗ 21104» державний номер НОМЕР_5 ОСОБА_3 повинен був діяти згідно до вимог п.п. 10.1, 16.11 і дорожнього знаку 2.1 додатка № 1 Правил дорожнього руху.

2. Технічна можливість уникнути даної ДТП для водія автомобіля «ВАЗ 21104» державний номер НОМЕР_5 ОСОБА_3 , визначалась виконанням ним вимог п.п. 10.1, 16.11 і дорожнього знаку 2.1 додатка № 1 Правил дорожнього руху України, і у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру, які б не дозволили йому виконати їх.

3. Дії водія автомобіля «ВАЗ 21104» державний номер НОМЕР_5 ОСОБА_3 , при заданому механізмові пригоди, не відповідали вимогам п.п. 10.1, 16.11 і дорожнього знаку 2.1 додатка № 1 Правил дорожнього руху України, що, з технічної точки зору, знаходиться у причинному зв`язку з даною ДТП.

4.У даній дорожній обстановці водій автомобіля «Audi A4» державний номер НОМЕР_6 ОСОБА_1 повинна була діяти згідно до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху.

5.Водій автомобіля «Audi A4» державний номер НОМЕР_6 ОСОБА_1 не мала технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем «Мазда».

6. В діях водія автомобіля «Audi A4» державний номер НОМЕР_6 ОСОБА_1 , при заданому механізмі пригоди, не вбачається невідповідностей вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України.» (т. 2 а.с. 2-6).

Отже, з вищевикладеного вбачається, що дії водія ОСОБА_3 знаходяться у причинному зв`язку з ДТП, яка сталася 04.02.2019 року, що передбачає настання його цивільно-правової відповідальності.

Зі змісту позову вбачається, що цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 на час ДТП була застрахована ТДВ «СК «Альфа-Гарант» полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ3780324. Однак, матеріали справи не містять зазначено полісу. Відповідно до відкритої інформації на сайті МТСБУ підтверджено, що автомобіль «ВАЗ 21104», державний номер НОМЕР_5 , станом на 04.02.2019 року був забезпечений полісом ТДВ «СК «Альфа-Гарант».

З норм цивільного законодавства слідує, що цивільно-правова відповідальність виникає за умови наявності причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою правопорушника та завданою шкодою.

З наявних в матеріалах справи доказів, судом встановлено, що дії водія ОСОБА_3 при заданому механізмі пригоди, не відповідали вимогам п.п. 10.1, 16.11 і дорожнього знаку 2.1 додатка № 1 Правил дорожнього руху України, що, з технічної точки зору, знаходиться у причинному зв`язку з даною ДТП, при цьому постановою суду по справі № 204/1673/19 не встановлено причинного зв`язку між діями ОСОБА_2 , які не відповідали вимогам п. 12.4 ПДР, та ДТП.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Закон не покладає на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Такі ж висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 234/16272/15-ц (провадження № 61-31395сво18).

Згідно з п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, правові підстави для настання цивільно-правової відповідальності ОСОБА_2 відсутні, тому і підстав для задоволення позову в частині стягнення з нього майнової шкоди немає.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 р. у справі № 755/18006/15-ц, що має враховуватись судом згідно вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з п. 32.1. ст. 32 зазначеного закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Хоча цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , як водія транспортного засобу забезпеченого полісом ПрАТ «УПСК», була застрахована, однак, оскільки його відповідальність за шкоду, завдану внаслідок ДТП не настала, обов`язок у страховика на відшкодування шкоди за полісом не виник. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині стягнення з ПрАТ «УПСК» страхового відшкодування в розмірі 100 000 грн., а тому про відмову в цій частині позову.

При цьому, враховуючи, що ОСОБА_3 несе цивільно-правову відповідальність за наслідки ДТП, а його цивільно-правова відповідальність застрахована ТДВ «СК «Альфа-Гарант», у страховика виник обов`язок відшкодування майнової шкоди позивачу.

При цьому, заперечення ТДВ «СК «Альфа-Гарант» щодо відсутності звернення ОСОБА_1 до страховика у строки, визначені законом, є підставою для відмови у виплаті, суд не бере до уваги з огляду на наступне.

За приписами п.п. 37.1.4. п. 37.1. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у ст. 37 Закону Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

У ході судового розгляду встановлено, що позивач не зверталася до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» із заявою про виплату страхового відшкодування за майнову шкоду.

Разом з тим, суд вважає необхідним звернути увагу на те, що попереднє звернення потерпілого до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», загалом не є обов`язковим.

У Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, тому особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у ст. 35 вказаного закону, чи звернутися безпосередньо до суду. У будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком.

У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.

У системному зв`язку зі ст. 36 вимоги пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 зазначеного закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Отже, попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених законом, до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», загалом не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування.

Таким чином, якщо потерпіла особа не зверталась до страховика із заявою про відшкодування шкоди і за таким відшкодуванням звернулась безпосередньо до суду в межах річного строку, страхове відшкодування необхідно стягнути.

Зазначений висновок суду повністю узгоджується із правовою позицією Великої Палати ВС, викладеною, зокрема, в постановах від 05.06.2018 у справі № 910/7449/17, від 05.06.2018 р. у справі № 910/7449/17|12-104гс18, від 19.06.2019 р. у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19), від 11.12.2019р. у справі № 465/4287/15|14-406цс19, згідно з якою право потерпілого (кредитора) на отримання страхового відшкодування не є безумовним, а пов`язується з поданням протягом року (трьох років) до страховика заяви (чи звернення до суду) про здійснення страхової виплати.

Таким чином, обов`язок страховика відшкодувати шкоду, завдану внаслідок ДТП відповідачем не спростовано.

Згідно з частиною третьою статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Як вказано у висновку про правильне застосування норм права Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/18006/15-ц покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за вказаним законом не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Як зазначалося вище, у даній категорії справ закон не покладає на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Отже, саме на позивача покладається обов`язок доведення розміру завданої йому шкоди.

Як вбачається з висновку № 6326 експертного дослідження автотоварознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ від 01.03.2019 року, завданого власнику автомобіля «Audi A4», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартість відновлювального ремонту автомобіля складає 691 155,85 грн., а ринкова вартість досліджуваного КТЗ до ДТП становить 577 113,83 грн., тому автотоварознавцем прийнято суму матеріального збитку в розмірі вартості автомобіля до ДТП (т. 1 а.с.21-29).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.

Отже, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вищенаведеною статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 17.02.2021 року по справі № 753/11069/16-ц.

Оскільки вартість відновлювального ремонту автомобіля «Audi A4», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , перевищує його ринкову вартість до пошкодження, то його відновлення є економічно необґрунтованим, а отже автомобіль вважається фізично знищеним, виходячи з положень пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Враховуючи, що відповідно до чинного законодавства автомобіль позивача, який залишився у неї, вважається фізично знищеним, для розрахунку завданої позивачу матеріальної шкоди необхідно застосувати наступне формулу: вартість автомобіля до ДТП - вартість автомобіля після ДТП = завдана матеріальна шкода.

В матеріалах справи відсутні докази вартості автомобіля «Audi A4», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 після ДТП, що позбавляє суд здійснити контр розрахунок розміру матеріальної шкоди відповідно до ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку із чим суд вважає, що позивачем не доведено суду розмір завданої матеріальної шкоди. Клопотань про призначення відповідної експертизи для визначення вартості пошкодженого автомобіля після ДТП позивачем не заявлялось. Таким чином, позивачем не доведено достатніми та належними доказами розмір шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 та його страховика.

Окрім того, відповідно до п. 9.4. ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.

Законом України «Про страхування» передбачено, що франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

У відповідності до ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Згідно ст. 36.6 зазначеного закону, страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Матеріали справи, як зазначалося судом вище, не містять договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (полісу), в якому визначено істотні умови такого договору, а саме: ліміт відповідальності страховика, а також розмір франшизи, на який зменшується страхове відшкодування. Відкрита інформація на сайті МТСБУ не містить істотних умов договору, укладеному між ТДВ «СК «Альфа-Гарант» та ОСОБА_3 : розміру франшизи та ліміту відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну третіх осіб.

Обов`язок доказування відповідно до ст. 81 ЦПК України покладається на сторони.

Позивач не надав до суду копії вищевказаного страхового полісу, не скористався правом на звернення з клопотанням про витребування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України. Слід зауважити, що матеріали справи не містять доказів звернення позивача до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» з метою отримання копії договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності ОСОБА_3 .

Таким чином, позивачем, окрім зазначеного вище, також не доведено розмір заявленої до стягнення страхової виплати, а тому і розміру відшкодування, який підлягає стягненню з ОСОБА_3 , оскільки такий розмір залежить від ліміту відповідальності страховика.

Суд наголошує, що однією з основних засад цивільного судочинства є змагальність сторін.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ТДВ «СК «Альфа-Гарант» через недоведеність відповідно до вимог закону розміру завданої позивачу матеріальної шкоди внаслідок ДТП, а також його розподілу між вказаними відповідачами за відсутності доказів ліміту відповідальності страховика.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Судові витрати розподіляються судом відповідно до ст. 141 УПК України. Оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, понесені нею судові витрати не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 22, 23, 988, 1166, 1167, 1187, 1188, 1194 ЦК України, ст.ст. 22, 28-30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 4, 5, 13, 76-81, 82, 89, 141, 247, 259, 265, 354 ЦПК України -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», ОСОБА_3 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова Компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою відмовити.

Судові витрати ОСОБА_1 покласти на неї.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Г.Остапенко