Номер провадження 2/676/1553/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И .

(заочне)

25 жовтня 2022 року. м. Кам`янець-Подільський

Кам`янець- Подільський міськрайонний суд Хмельницької області.

в складі : головуючої судді - Семенюк В.В.

за участю секретаря судового засідання - Сенчишеної Р.М.

справа № 676/2919/22,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини: ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон та на оформлення всіх необхідних документів без згоди батька, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини: ОСОБА_2 , звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон та на оформлення всіх необхідних документів без згоди батька.

Позивачка, обгрунтовуючи позов, вказує, що від фактичних шлюбних відносин із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився син - ОСОБА_2 , який наразі є неповнолітнім і у квітні 2022 року йому виповнилося 17 років.

Вони разом не проживають. Оскільки відповідач добровільно не виконував обов`язку забезпечення їх сина, вона звернулася до Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької обл. із позовною заявою про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За результатом розгляду справи 23 квітня 2008 року суд видав виконавчий лист про стягнення із відповідача до досягнення сином повноліття аліментів в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідач не виконує належним чином рішення суду про стягнення аліментів, а тому, станом на 03.12.2021 року виникла заборгованість зі сплати аліментів, яка становить 24 080, 14 грн.

Наразі вона переважно проживає в Республіці Італія. Спершу вона отримала посвідку на тимчасове проживання (permisso di siggiorno), а 27.04.2021 року їй була видана ID-картка НОМЕР_1 до 27.08.2031 року.

Її неповнолітній син ОСОБА_2 теж бажає поїхати до Республіки Італії та оформити там всі необхідні для проживання документи, крім того, ціль вказаної поїздки - для оздоровлення, культурного, фізичного, духовного та морального розвитку дитини та при необхідності навчання, однак її численні звернення надати згоду на виїзд сина з нею до Республіки Італія та оформлення там документів на проживання були відповідачем безпідставно проігноровані.

02 березня 2017 року їй вдалося вмовити відповідача написати у нотаріуса заяву про згоду на виїзд їх сина за кордон до країн Шенгенської угоди.

Такою поведінкою відповідача порушуються права їх сина на вибір місця проживання (ст. 33 Конституції України), на свободу пересування, розвиток своєї особистості та вибору майбутнього життя, що є особистими немайновими правами і гарантуються статтями 288, 310, 313 Цивільного кодексу України.

А відповідно до ч.8 ст. 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Вважає, що відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів спрямованих на покращення здоров`я дитини, його фізичного, духовного та морального розвитку.

Тому, просить суд надати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дозвіл на виїзд до Республіки Італія та дозвіл на оформлення всіх необхідних документів до досягнення ОСОБА_2 18-річного віку без згоди батька ОСОБА_3 .

В судове засідання позивачка та її представник ОСОБА_4 не з`явилися. Представник позивача ОСОБА_4 направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення.

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Вивчивши матеріали справи та докази по справі, суд встановив наступне.

Позивачка ОСОБА_1 перебувала у факичних шлюбних відносинах із відповідачем ОСОБА_3 . Від спільного подружнього життя мають неповнолітнього сина ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 31.05.2018 року, копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 16.01.2013 року, Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу № 9 від 03.12.2019 року.

Сторони припинили подружні відносини, проживають окремо.Відповідач не виконує належним чином рішення суду про стягнення аліментів. Заборгованість станом на 03.12.2021 року становить 24 080, 14 грн. Вихованням дитини також не займається. Вказане підтверджується виконавчим листом від 23.04.2008 року, Розрахунком державного виконавця про заборгованість по аліментам.

Наразі вона переважно проживає в Республіці Італія. Спершу вона отримала посвідку на тимчасове проживання (permisso di siggiorno), а 27.04.2021 року їй була видана ID-картка НОМЕР_1 до 27.08.2031 року, що підтверджується скріншотами закордонних документів.

Неповнолітній син позивачки ОСОБА_2 теж бажає поїхати до Республіки Італії та оформити там всі необхідні для проживання документи, крім того, вказана поїздка необхідна йому для оздоровлення, культурного, фізичного, духовного та морального розвитку та при необхідності навчання, однак численні звернення до відповідача надати згоду на виїзд сина з нею до Республіки Італія та оформлення там документів на проживання були відповідачем безпідставно проігноровані.

Такою поведінкою відповідача, як вважає позивачка, порушуються права їх сина на вибір місця проживання (ст. 33 Конституції України), на свободу пересування, розвиток своєї особистості та вибору майбутнього життя, що є особистими немайновими правами і гарантуються статтями 288, 310, 313 Цивільного кодексу України.

Частиною 3 ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачено, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Судом встановлено, що після припинення шлюбних відносин між сторонами дитина ОСОБА_5 , залишився проживати разом із матір`ю. Відповідач безпідставно відмовляється надати, у передбаченому законом порядку, дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочинку, оздоровлення та розвитку.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини).

Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в України громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року №231 (зі змінами).

Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

У разі посилання на цей закон слід указувати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий) з визначенням його початку й закінчення.

Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків, але вказані правила діють відносно неповнолітніх дітей, які не досягли 16-річного віку.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 досяг 16-річного віку, оскільки народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , наразі у квітні 2022 року йому виповнилося 17 років, тому згоди батька на виїзд його за кордон не потрібно.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у позові ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини, яка досягла 16-річного віку, ОСОБА_2 .

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст.ст. 29, 313 ЦК України, ст.ст. 7, 141 СК України, ст.ст. 3, 4, 76, 80, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 280-284, 350, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

В позові ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер : НОМЕР_4 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер : НОМЕР_5 , до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер : НОМЕР_6 , про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон та на оформлення всіх необхідних документів без згоди батька - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили через 30 днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом , що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача , поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його

перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку , встановленим цим Кодексом . У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Дата складення повного судового рішення - 02 листопада 2022 року.

Суддя Кам`янець-Подільського міськрайонного суду : Семенюк В.В.