Справа № 157/940/22
Провадження №2/157/300/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 рокумісто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Антонюк О.В.,

з участю секретаря судового засідання - Кисляка Я.С.,

позивачки - ОСОБА_1 ,

представника позивачки - адвоката Клубука О.П.,

представника відповідача - адвоката Кота С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення,

в с т а н о в и в:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом, в якому просить виселити відповідача ОСОБА_2 з житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 . В обґрунтування вимог зазначає, що її батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на правах спільної сумісної власності подружжя у 1980 році побудували зазначений житловий будинок та господарські будівлі і споруди. Після їх смерті вона як спадкоємець першої черги успадкувала цей житловий будинок і є його власницею. У 2010 році вона та ОСОБА_5 почали проживати як співмешканці. Починаючи з 2012 року відповідач почав зловживати спиртними напоями, внаслідок чого між ними постійно почали виникати непорозуміння та сварки, бійки, що спричиняло їй та її дітям душевні страждання, внаслідок чого їхнє сумісне життя з ним розпалося. У 2019 році вони припинили спільне проживання. Внаслідок зазначених обставин вона на даний час вимушена була разом із своїми дочками, внуком та зятем переїхати тимчасово до своїх знайомих, оскільки вона та її сім`я вже не могли витримувати знущань, які вчиняв відносно неї та її сім`ї відповідач. Вона неодноразово зверталася до відповідача щоб він добровільно виселився з її будинку, однак останній у категоричній формі відмовлявся це зробити, хоча і в ОСОБА_2 є житловий будинок, куди він може переїхати. На даний час вона позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися належними їй на праві власності житловим будинком та господарськими будівлями, оскільки у будинку проживає відповідач, який унеможливлює проживання її та її сім`ї.

Ухвалою судді від 15 серпня 2022 року позовну заяву було залишено без руху та позивачці надано строк для усунення недоліків, а саме у позовній заяві позивачці належало зазначити докази, якими підтверджуються викладені нею обставини в обґрунтування позовних вимог, надати докази на підтвердження таких обставин, а у разі неможливості подання доказів до суду разом з позовною заявою вказати причини неможливості такого подання.

Ухвалою судді від 23 серпня 2022 року, з огляду на те, що позивачка у встановлений строк усунула недоліки позовної заяви, позовну заяву прийнято до розгляду та у справі відкрито провадження, постановлено розглядати справу у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 21 вересня 2022 року підготовче провадження закрито.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача - адвокат Кот С.І. просить у задоволені позовних вимог відмовити та в обґрунтування заперечень зазначає, що відповідач ОСОБА_2 є членом сім`ї позивачки, батьком їхньої спільної малолітньої дитини ОСОБА_6 , 2009 року народження, яка як член сім`ї також зареєстрована та проживає у АДРЕСА_1 , і про ці обставини позивачка навмисно не вказала суду. Походження дитини від своїх батьків ґрунтується на наявності між ними кровного споріднення, тобто відносин родинності. Серед підстав створення сім`ї законодавець виділяє кровне споріднення «Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства» (ч. 4 ст. 3 СК України). Кровна спорідненість є нічим іншим як родинністю, тобто відносинами, які ґрунтуються на походженні однієї особи від іншої. Наявність родинних зв`язків між особами є тією рисою, яка може дати однозначну відповідь про наявність чи відсутність між особами сімейних правовідносин. Згідно з ч. 2 та ч. 3 ст. 64 ЖК УРСР членами сім`ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 ЖК перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному житловому приміщенні, вони мають такі права і обов`язки як наймач та члени його сім`ї. Позивачка не надала суду доказів на підтвердження обставин, передбачених ст. 116 ЖК України, наявність яких є підставою для виселення особи без надання їй іншого житла, а тому правові підстави для виселення відповідача як члена сім`ї відсутні.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Клубук О.П. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з викладених у позовній заяві підстав, позивачка ОСОБА_1 пояснила, що з 2010 року проживала з відповідачем як одна сім`я у спірному будинку, який належав її батькам, а після їх смерті вона успадкувала цей будинок і є його власницею, відповідач є батьком їхньої спільної дочки ОСОБА_7 , але у 2019 році вона припинила спільно проживати з ним, оскільки він вчиняв відносно неї неправомірні дії, знущався з неї, зокрема відносно останнього було порушено кримінальну справу за нанесення їй тілесних ушкоджень, однак справу закрили за її заявою; проживання відповідача у належному їй житлі порушує її право власності на це нерухоме майно.

Адвокат Клубук О.П. у судовому засіданні пояснив, що позивачка стала власником житлового будинку лише у 2021 році і згоди на вселення відповідача у спірне житло не давала, та як власниця вона має право на володіння, користування та розпорядження своїм нерухомим майном, а відповідач порушує такі права позивачки, і тому з метою усунення перешкод у володінні та користуванні майном ОСОБА_2 належить виселити із спірного житлового будинку.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Кот С.І. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, відповідач пояснив суду, що з 2010 року проживав з позивачкою однією сім`єю як чоловік та жінка у спірному житлі, в яке вселився із згоди останньої, приймав участь у покращенні житлових умов, доглядав за будинком, перешкод у проживанні у цьому житловому будинку, в якому є три кімнати, кухня, створені усі умови для належного проживання, ні позивачці, ні їхній спільній дочці, її дітям не чинить, вказане помешкання є його єдиним житлом, відносно кримінального провадження щодо нього, то воно було порушено у 2019 році, проте закрито, і обставини того випадку пов`язані з неналежною поведінкою позивачки, яка у стані алкогольного сп`яніння прийшла додому.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, з`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, суд дійшов висновку, що у позові належить відмовити, зважаючи на таке.

Суд встановив, що позивачка ОСОБА_1 є власником в цілому житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначений житловий будинок позивачка, як вона пояснила у судовому засіданні успадкувала після смерті свого батька, який згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Право власності на житловий будинок ОСОБА_1 зареєструвала 31 березня 2021 року на підставі рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 10 листопада 2022 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 251638089 від 7 квітня 2021 року.

Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Отже, зазначений житловий будинок належить позивачці з дня смерті її батька, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1 , а не з часу реєстрації права власності на цей будинок, як про це стверджує у судовому засіданні представник позивачки.

Відповідач ОСОБА_2 з 24 травня 2013 року зареєстрований за вищевказаною адресою, що підтверджується копією наданої позивачкою будинкової книги, довідкою Сошичненської сільської ради від 9 серпня 2022 року № 677 та паспортом громадянина України, а також проживає у спірному будинку, як пояснила позивачка, ще з 2010 року, коли вони почали проживати разом однією сім`єю як чоловік та жінка.

Згідно з копією будинкової книги, у спірному будинку зареєстровані позивачка, відповідач, а також ОСОБА_8 , яка, як пояснила позивачка, є її та відповідача дочкою, і дочка позивачки ОСОБА_9 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилається на те, що на даний час їй на праві приватної власності належить зазначений житловий будинок, а відповідач, з яким вона не бажає спільно проживати, оскільки він вчиняв відносно неї неправомірних дій, душив її, влаштовував сварки, і з 2019 року спільне проживання з ним припинено, створює перешкоди у користуванні житлом їй як власнику майна, проживаючи у ньому, та порушує її право користування, володіння та розпорядження власним майном, а тому підлягає виселенню із спірного житла.

З пояснень у судовому засідання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 вбачається, що позивачка та відповідач проживали спільно як чоловік та дружина однією сім`єю у спірному житловому будинку, остання не раз проводжала ОСОБА_2 на заробітки та відповідач називав її своє дружиною, сторони вели спільне господарство та побут.

В судовому засіданні позивачка не заперечила тієї обставини, що спільно проживала з відповідачем однією сім`єю протягом 10 років, а також пояснила, що останнього зареєструвала у спірному житлі на його прохання добровільно, однак у 2019 році спільне проживання з ним припинила, втекла з спірного житла внаслідок вчинення відносно неї відповідачем неправомірних дій, домашнього насильства, зокрема у 2019 році ОСОБА_2 наніс їй тілесні ушкодження і було порушено кримінальну справу, але заяву вона забрала з поліції, у зв`язку з чим справу було закрито.

Отже, у даному випадку спір виник між власником будинку та користувачем як колишнім членом сім`ї співвласника будинку з приводу користування вищевказаним житлом.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Частиною третьою ст. 116 ЖК УРСР встановлено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

У статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

За частиною другою статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо зазначені особи перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (частини третя статті 64 ЖК УРСР).

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника житлового будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись у судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Отже, законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 03 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) N 18/183-97, та N 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва N 1-7/2012) зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Право користування чужим майном (сервітут) передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна, в тому числі, квартири, будинку (статття 401 ЦК України).

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, які проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 353/1096/16-ц (провадження N 14-181цс18), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N 695/2427/16-ц (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Відповідно до частин першої та другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

У статті 391 ЦК України зазначається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі N 569/4373/16-ц дійшла висновку про те, що не є підставою для виселення члена сім`ї власника житлового будинку (квартири), у тому числі й колишнього, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі N 369/9908/15-ц, від 24 червня 2020 року у справі N 309/1158/18, від 12 січня 2022 року у справі № 334/4599/20.

Пункт 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право особи займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист, згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, поширюється як на власників житла, так і наймачів.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Тобто, при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Як встановлено із змісту позовної заяви та пояснень позивачки, письмових доказів, відповідач ОСОБА_2 за згодою позивачки у 2013 році був зареєстрований у спірному житловому будинку, який остання успадкувала після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 свого батька, та проживав з нею однією сім`єю більше 10 років.

Отже, будучи власницею житлового будинку ОСОБА_1 фактично надала дозвіл відповідачу ОСОБА_2 проживати у її помешканні та користуватись належним їй майном на невизначений строк як особі, з якою проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а спір між ними виник з питань належного співжиття у спірному житлі, який може бути вирішений у спосіб, що не пов`язаний із виселенням із спірного приміщення.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачкою не доведено тих обставин, що відповідач систематично руйнує чи псує спірне жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила співжиття з ним в одному будинку, та має у власності інше житло для проживання.

Повідомлення з Камінь-Каширського РВП ГУНП від 31 серпня 2022 року, згідно з яким були внесені до ЄРДР 1 травня 2019 року відомості про кримінальне провадження, не є належним та достатнім доказом на підтвердження систематичного порушення відповідачем правил співжиття у спірному житловому будинку, вчинення ним щодо позивачки домашнього насильства, неправомірних дій. Крім того, як пояснила сама ж позивачка у судовому засіданні, кримінальне провадження щодо відповідача було закрито, оскільки вона відмовилася від обвинувачення.

Враховуючи вимоги позивачки про виселення відповідача та дотримуючись принципу пропорційності на предмет захисту права власності та правомірності виселення без надання іншого житла, що є втручанням у право на житло, з урахування вимог національного законодавства (ЖК УРСР, ЦК України) та практики ЄСПЛ, суд дійшов висновку, що припинення права користування відповідача спірним житлом не відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що останній окрім спірного житлового будинку іншого житла не має, та порушення ним правил співжиття позивачкою суду не доведено, а тому у позові належить відмовити.

Вселення відповідача у спірне житло відбулося за згодою позивачки як власника, а тому ОСОБА_2 в силу вимог ч. 2 ст. 65 ЖК України набув рівного з іншими членами сім`ї права користування зазначеним житлом.

Крім того, жодних доказів перешкоджання відповідачем у користуванні спірним житлом чи іншого користування позивачкою суду не надано.

Оскільки у позові відмовлено, понесені позивачкою по справі судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 4, 10-13, 77-81, 141, 263-265, 352-354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 ) про виселення, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: https://km.vl.court.gov.ua/sud0304/gromadyanam/csz/.

Дата складення повного тексту рішення - 14 листопада 2022 року.

Головуючий: О. В. Антонюк