№ 201/531/19
провадження 2/201/60/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем - Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в своїх інтересах і в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 16 січня 2019 звернулася з позовом до відповідача ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення і зобов`язання передати ключі від будинку та витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що ОСОБА_1 з 2002 року проживала разом зі своєю бабою ОСОБА_4 та дідом ОСОБА_5 у житловому будинку, який належав їм на праві приватної власності за адресою АДРЕСА_1 . З 08 квітня 2005 року позивачка зареєстрована в цьому будинку, коли вона навчалась в школі дідусь та бабуся опікувалися нею та повністю утримували її, вони їй замінили батька та матір. Окрім позивачки в будинку проживала її сестра ОСОБА_3 .. В 2004 році сестра переїхала до свого співмешканця ОСОБА_6 , до останнього часу вони з дітьми мешкали за адресою: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дід ОСОБА_5 .. В 2010 році між позивачкою та ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб. З дозволу бабусі до вищевказаного будинку вселився чоловік позивачки; в 2012 році в них з позивачкою народився син ОСОБА_2 . Весь час вони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, разом поралися на присадибній ділянці, брали участь у витратах по утриманню будинку.

Останнім часом бабуся стала сильно хворіти, страждала на головний біль, слабкість, швидко втомлювалась, її дуже дратували та втомлював плач маленької дитини, який до того ж ще й часто хворів. Аби її не дратувати та не перевтомлювати, позивачці з чоловіком та дитиною на деякий час прийшлося вимушено виїхати з будинку, щоб дати змогу бабусі більше відпочивати. В червні 2016 року вони вимушено виїхали з будинку, залишивши частково свої особисті речі. Однак, практично кожного дня позивачка з чоловіком та дитиною навідувалися до бабусі, допомагали по господарству та матеріально.

Ще в 2009 році бабуся ОСОБА_4 повідомила позивачку, що вона заповіла будинок трьом своїм онукам: позивачці, її сестрі ОСОБА_3 та брату ОСОБА_8 . В серпні 2017 року бабця дуже хворіла, в подальшому було встановлено діагноз рак поперечно-ободочної кишки 4 стадії. ІНФОРМАЦІЯ_2 вона померла. За період хвороби позивачка разом із сестрою та братом весь час були біля неї, піклувалися доглядали, жодного дня вона не залишалась без нагляду. Після смерті, своєї бабусі позивачка повідомила своїй сестрі та брату про намір вселитися в будинок, оскільки іншого житла не мала та не має, знаючи про те, що будинок бабця заповіла всім своїм внукам.

Однак сестра була проти такого вселення та повідомила, що бабця їй подарувала будинок, забрала всі документи на будинок та сказала що позивачка не може тут проживати. Окрім того, забрала ключі від будинку. Позивачка неодноразово зверталася до сестри в телефонному режимі з проханням впустити її до будинку, в якому вона виросла, весь час проживала, та зареєстрована, повідомляла їй що позивачці немає де проживати, на що сестра завжди відмовляла. На даний час в будинку знаходяться особисті речі позивачки. В будинок вона не має змоги зайти через перешкоди відповідачки. З цього приводу позивачка зверталась до поліції.

Подружнє життя в позивачки не склалося, з чоловіком вони зараз разом не ведуть спільне господарство і як одна сім`я не проживають. На теперішній час позивачка не має де проживати зі своїм малолітнім сином, її матеріальне становище не дозволяє їй винаймати квартиру. Інколи приходиться проживати у брата в однокімнатній квартирі в якій він проживає зі своєю сім`єю, дружиною та трьома дітьми або у своїх знайомих.

Цей будинок єдине житло яке в позивачки було, іншого будь-якого житла вона не мала та не має. Оскільки за період хвороби бабусі утворилися великі борги зі сплати комунальних послуг, так ж всі гроші витрачалися на її лікування, позивачка оплатила всі ці борги, що підтверджується копіями квитанцій. Також позивачкою сплачувалися комунальні послуги і за попередні роки, а також втрачалися кошти на утримання будинку, однак квитанції не збереглися.

На цей час відповідач чинять позивачу перешкоди у користуванні вказаним будинком. В зв`язку з вказаним просив усунути перешкоди позивачу з боку відповідача шляхом вселення позивачки з сином у вказаний будинок АДРЕСА_1 та передачі позивачці ключів від дверей будинку і стягнути судові витрати, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 з представником в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вказавши на те, що вказаний будинок є її особистою власністю, вона там мешкає своєю сім`ю та має двох малолітніх дітей, будинок не великий і окремо місця для мешкання ще і позивачки з дитиною немає; позивачка сама пішла з цього будинку і не претендувала на нього, перешкод сестрі відповідачка не чинить і будь-якої шкоди не завдавала, отже доказів на підтвердження позову не надано, а надані документи суперечливі. Позовні вимоги безпідставні і просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи управління-служби в справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та висновок по іншій справі з цього питання та вважав за можливе задоволення позову.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача і відповідача, представника третьої особи, з`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні відповідно до пояснень сторін і наданих документів з`ясовано, що ОСОБА_1 з 2002 року проживала разом зі своєю бабою ОСОБА_4 та дідом ОСОБА_5 у житловому будинку, який належав їм на праві приватної власності за адресою АДРЕСА_1 . З 08 квітня 2005 року позивачка зареєстрована в цьому будинку. Окрім позивачки в будинку проживала її сестра - ОСОБА_3 . В 2004 році сестра переїхала до свого співмешканця ОСОБА_6 , до останнього часу вони з дітьми мешкали за адресою: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дід ОСОБА_5 . В 2010 році між позивачкою та ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб. З дозволу бабусі до вищевказаного будинку вселився чоловік позивачки; в 2012 році в них з позивачкою народився син ОСОБА_2 . Весь час вони проживали однією сім`єю, вели з бабусею спільне господарство, разом поралися на присадибній ділянці, брали участь у витратах по утриманню будинку.

Останнім часом бабуся стала сильно хворіти, страждала на головний біль, слабкість, швидко втомлювалась, її дуже дратували та втомлював плач маленької дитини, який до того ж ще й часто хворів. Аби її не дратувати та не перевтомлювати, позивачці з чоловіком та дитиною на деякий час прийшлося виїхати з будинку, щоб дати змогу бабусі більше відпочивати. В червні 2016 року вони виїхали з будинку, залишивши частково свої особисті речі. Однак, практично кожного дня позивачка з чоловіком та дитиною навідувалися до бабусі, допомагали по господарству та матеріально.

Ще в 2009 році бабуся ОСОБА_4 повідомила позивачку, що вона заповіла будинок трьом своїм онукам: позивачці, її сестрі ОСОБА_3 та брату ОСОБА_8 . В серпні 2017 року бабця дуже хворіла, в подальшому було встановлено діагноз рак поперечно-ободочної кишки 4 стадії. ІНФОРМАЦІЯ_2 вона померла.

За період хвороби позивачка разом із сестрою та братом весь час були біля неї, піклувалися доглядали, жодного дня вона не залишалась без нагляду. Після смерті, своєї бабусі позивачка повідомила своїй сестрі та брату про намір вселитися в будинок, оскільки іншого житла не мала та не має, знаючи про те, що будинок бабця заповіла всім своїм внукам.

Однак відповідачка була проти такого вселення та повідомила, що бабця їй подарувала будинок, забрала всі документи на будинок та сказала що позивачка не може тут проживати. Окрім того, забрала ключі від будинку. Позивачка неодноразово зверталася до сестри в телефонному режимі з проханням впустити її до будинку, в якому вона виросла, весь час проживала, та зареєстрована, повідомляла їй що позивачці немає де проживати, на що сестра завжди відмовляла. На даний час в будинку знаходяться особисті речі позивачки. В будинок остання не має змоги зайти через перешкоди відповідачки. З цього приводу позивачка зверталась до поліції.

Подружнє життя в позивачки не склалося, з чоловіком вони зараз разом не ведуть спільне господарство і як одна сім`я не проживають. На теперішній час позивачка не має де проживати зі своїм малолітнім сином, її матеріальне становище не дозволяє їй винаймати квартиру. Цей будинок є єдиним житлом, яке в позивачки було, іншого будь-якого (постійного чи тимчасового) житла вона не мала та не має.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Заходи досудового врегулювання спору не можливі у зв`язку з край негативним ставленням відповідача до позивача. На цей час відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні вказаним будинком. В зв`язку з вказаним позивач просив усунути йому перешкоди з боку відповідача шляхом вселення її з дитиною у вказаний будинок, зобов`язати відповідачку надати їй ключі від всіх дверей будинку, стягнути витрати, оскільки в добровільному порядку спір не вирішено, позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу

Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.

Судом встановлено, що дійсно ОСОБА_1 з 2002 року проживала разом зі своєю бабою ОСОБА_4 та дідом ОСОБА_5 у житловому будинку, який належав їм на праві приватної власності за адресою АДРЕСА_1 . З 08 квітня 2005 року позивачка зареєстрована в цьому будинку, коли вона навчалась в школі дідусь та бабуся опікувалися нею та повністю утримували її, вони їй замінили батька та матір. Окрім позивачки в будинку проживала її сестра ОСОБА_3 . В 2004 році сестра переїхала до свого співмешканця ОСОБА_6 , до останнього часу вони з дітьми мешкали за адресою: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дід ОСОБА_5 . В 2010 році між позивачкою та ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб. З дозволу бабусі до вищевказаного будинку вселився чоловік позивачки; в 2012 році в них з позивачкою народився син ОСОБА_2 . Весь час вони проживали однією сім`єю, вели з бабусею спільне господарство, разом поралися на присадибній ділянці, брали участь у витратах по утриманню будинку.

Останнім часом бабуся стала сильно хворіти, страждала на головний біль, слабкість, швидко втомлювалась, її дуже дратували та втомлював плач маленької дитини, який до того ж ще й часто хворів. Аби її не дратувати та не перевтомлювати, позивачці з чоловіком та дитиною на деякий час прийшлося виїхати з будинку, щоб дати змогу бабусі більше відпочивати. В червні 2016 року вони виїхали з будинку, залишивши частково свої особисті речі. Однак, практично кожного дня позивачка з чоловіком та дитиною навідувалися до бабусі, допомагали по господарству та матеріально.

Ще в 2009 році бабуся ОСОБА_4 повідомила позивачку, що вона заповіла будинок трьом своїм онукам: позивачці, її сестрі ОСОБА_3 та брату ОСОБА_8 . В серпні 2017 року бабця дуже хворіла, в подальшому було встановлено діагноз рак поперечно-ободочної кишки 4 стадії. ІНФОРМАЦІЯ_2 вона померла.

За період хвороби позивачка разом із сестрою та братом весь час були біля неї, піклувалися доглядали, жодного дня вона не залишалась без нагляду. Після смерті, своєї бабусі позивачка повідомила своїй сестрі та брату про намір вселитися в будинок, оскільки іншого житла не мала та не має, знаючи про те, що будинок бабця заповіла всім своїм внукам.

Однак відповідачка була проти такого вселення та повідомила, що бабця їй подарувала будинок, забрала всі документи на будинок та сказала що позивачка не може тут проживати. Окрім того, забрала ключі від будинку. Позивачка неодноразово зверталася до сестри в телефонному режимі з проханням впустити її до будинку, в якому вона виросла, весь час проживала, та зареєстрована, повідомляла їй що позивачці немає де проживати, на що сестра завжди відмовляла. На даний час в будинку знаходяться особисті речі позивачки. В будинок остання не має змоги зайти через перешкоди відповідачки. З цього приводу позивачка зверталась до поліції.

Подружнє життя в позивачки не склалося, з чоловіком вони зараз разом не ведуть спільне господарство і як одна сім`я не проживають. На теперішній час позивачка не має де проживати зі своїм малолітнім сином, її матеріальне становище не дозволяє їй винаймати квартиру. Інколи приходиться проживати у брата в однокімнатній квартирі в якій він проживає зі своєю сім`єю, дружиною та трьома дітьми або у своїх знайомих. Цей будинок єдине житло яке в позивачки було, іншого будь-якого житла вона не мала та не має.

Оскільки за період хвороби бабусі утворилися великі борги зі сплати комунальних послуг, так ж всі гроші витрачалися на її лікування, позивачка оплатила всі ці борги, що підтверджується копіями квитанцій. Також позивачкою сплачувалися комунальні послуги і за попередні роки, а також втрачалися кошти на утримання будинку, однак квитанції не збереглися.

Статтею 3 Сімейного кодексу України встановлено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

За змістом ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Також, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням - ч. 1, 2 ст. 65 ЖК України.

Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-60цс12 сформулював правову позицію від 11 липня 2012 року, де зазначив, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

В контексті положень ч. 2, 3 ст. 64, ст. 156 ЖК України за позивачем, незалежно від того, чи залишається вона членом сім`ї власника, право користування житловим приміщенням зберігається.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

На цей час відповідач чинять позивачу перешкоди у користуванні вказаним будинком.

Загальні принципи поняття «житла» визначені, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року (остаточне рішення 02 березня 2011 року). Так у пунктах 40, 42, 43 рішення висловлено наступне: «Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем ( рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Ргокороуіс V. Ки88Іа). заява № 58255/00, пукт 36, ЕСНК 2004-ХІ).

З вищеописаних фактичних обставин вбачається, що у позивача є триваючий зв`язок з конкретним місцем - будинком за адресою: АДРЕСА_3 .

Конституційний Суд України у рішенні № 3-рп/2003 від 30 січня 2003 року зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Розгляд цієї позовної заяви призведе до поновлення прав позивача, оскільки із вищеописаних обставин вбачається, що права позивача були порушені.

Судом також з`ясовано, що ОСОБА_3 22 травня 2019 року звернулася з позовом до відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні житлом шляхом знаття з реєстраційного обліку і стягнення судових витрат. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2021 року в задоволенні позову було відмовлено в повному обсязі. При розгляді цієї справи судом був досліджений висновок органу опіки та піклування в особі Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради № 5/50112 про недоцільність задоволення позову та доцільність залишити право користування житлом в будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 і її сином ОСОБА_2 . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року апеляційна скарга ОСОБА_3 залишена без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2021 року - без змін. Отже вказане рішення набрало законної сили, цим рішенням встановлено і доведено право позивачки на мешкання з сином в будинку АДРЕСА_1 .

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Об`єкт права власності (спірний будинок) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що - містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачем позову, оскільки воно спростовуються вищенаведеним та ні чим об`єктивно не підтверджується, перешкоди позивачу відповідач чинив, звернення позивача до правоохоронних органів з приводу вселення чи житлового питання було.

При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, а тому позовну заяву слід задовольнити: усунути перешкоди позивачці ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , з боку відповідачки ОСОБА_3 в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 та вселити ОСОБА_1 з малолітньою дитиною ОСОБА_2 до цього будинку АДРЕСА_1 і зобов`язати ОСОБА_3 передати ОСОБА_1 ключі від дверей цього житлового будинку, а також стягнути з відповідачки на користь позивачки сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп..

Таким чином суд вважає доведеними обставини позовних вимог, позов обгрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 4, 15, 16, 316-319, 321, 334, 391 ЦК України, ст. 9, 64, 65, 163 ЖК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , з боку ОСОБА_3 в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 та вселити ОСОБА_1 з малолітньою дитиною ОСОБА_2 до цього будинку АДРЕСА_1 і зобов`язати ОСОБА_3 передати ОСОБА_1 ключі від дверей цього житлового будинку.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 08 листопада 2022 року.

Суддя -