Справа № 132/1240/22
Провадження № 2/132/494/22
РІШЕННЯ

Іменем України

"13" жовтня 2022 р. м. Калинівка

Калинівський районний суд Вінницької області у складі:

головуючої судді - Ставнійчук С.В.,

за участю секретаря судового засідання - Лисюк О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Калинівка Вінницької області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та сплату відсотків за прострочення грошового зобов`язання,

встановив:

В червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , який обґрунтовував тим, що 28.04.2021 року позичив відповідачу сільськогосподарський компактор АКПИ-8,03 в кількості 1 шт. та уклав договір позики, оцінивши дану річ по взаємній згоді на суму 400 000 грн.

За договором позики відповідач (позичальник) при одержанні сільськогосподарського компактора надав позивачу (позикодавцю) передплату в сумі 100 000 грн, а також зобов`язався залишкову суму боргу в сумі 300 000 грн виплатити до 1 грудня 2021 року, а в разі прострочки виплати боргу зобов`язався виплатити крім основного боргу, пеню в розмірі 10% від суми грошових коштів 300 000 грн за кожен місяць прострочки боргового зобов`язання. Відповідач зобов`язання щодо повернення боргу в розмірі 300 000 грн не виконав, у зв`язку з чим позивач неодноразово звертався до ОСОБА_2 з вимогою виконання зобов`язання, однак останній на усні звернення не реагував, а тому позивач змушений звертатися до суду за захистом своїх прав.

Таким чином, на час звернення з позовом загальна сума за договором позики складає 300 000 грн, неустойка (пеня, штраф) за прострочення виконання зобов`язань (ст.ст. 625, 1048 ЦК України) за 6 місяців 180 000 грн, а всього 480 000 грн.

Керуючись ст.ст. 1046, 1047, 1050, 625, 549 ЦК України просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 480 000 грн, з яких 300 000 грн - основний борг, а 180 000 грн - штраф (пеня) за неналежне виконання зобов`язань за договором позики. Просив допустити негайне виконання рішення суду.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 30.06.2022 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 23.08.2022 відмовлено у прийнятті та повернуто відзив на позовну заяву, який поданий відповідачем ОСОБА_2 23.08.2022, та відмовлено у прийнятті та повернуто відповідь на відзив, поданий позивачем ОСОБА_1 , 23.08.2022, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 31).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Пояснив, що 28.04.2021 передав ОСОБА_2 компактор АКПИ-8,03 у власність, який позивач особисто раніше придбав на заводі за 480 000 грн для власних потреб і який за минуванням потреби хотів продати, а відповідач висловив пропозицію його придбати. Між ним і відповідачем була досягнута домовленість про те, що в обмін на компактор, ОСОБА_2 передасть йому грошові кошти в сумі 400 000 грн. Ціну компактора було узгоджено з ОСОБА_2 . Однак у зв`язку з тим, що повної суми коштів у відповідача не було, останній запропонував внести передплату на суму 100 000 грн, а решту 300 000 грн сплатити до кінця жнив - 01 грудня 2021 року. Також відповідач сам запропонував позивачеві, що у разі прострочення сплати грошових коштів, він виплатить 10% від суми заборгованості 300 000 грн за кожен місяць прострочення. Саме від ОСОБА_2 надійшла пропозиція оформити дану домовленість борговою розпискою, яку останній і сам склав. Позивач юридично необізнаний і в особливості оформлення розписки не вникав. На даний час компактор перебуває у власності відповідача. Договір він укладав як фізична особа, і станом на 28.04.2021 він не був зареєстрований як фізична-особа підприємець.

Представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав. Пояснив, що між сторонами була досягнута домовленість, визначений предмет і ціна договору, права та обов`язки сторін, а також обумовлена відповідальність у разі прострочення виконання зобов`язання відповідачем. Умови договору викладені у письмовій формі, документ підписаний сторонами. Зокрема, сторонами було погоджено саме перехід компактора у власність ОСОБА_2 в обмін на кошти в сумі 400 000 грн, а не передачу такого компактора в користування з обов`язком його повернення, а також предметом договору не були кошти, які передавалися в строкове користування ОСОБА_2 з обов`язком їх повернення, тому фактично сторони уклали договір купівлі-продажу з розстрочкою платежу, незважаючи на те, що назвали його договір позики. З свого боку позивач зобов`язання виконав у повному обсязі - передав компактор відповідачеві, тоді як відповідачем умови договору невиконані. В повному обсязі у строк визначений домовленістю відповідач кошти не сплатив, а тому повинен виконати обов`язок щодо сплати залишку заборгованості за товар та сплатити неустойку (пеню) за прострочення виконання зобов`язання.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Представник відповідача адвокат Жуков В.П. проти задоволення позовних вимог заперечив, просив у задоволенні позову відмовити.

Пояснив, що аналізуючи договір позики та правовідносини, що склались між сторонами, можна дійти висновку, що між позивачем та відповідачем 28.04.2021 було укладено договір лізингу, відповідно до якого право власності на компактор АКПН 8.03, у відповідача мало виникнути тільки 01.12.2021, після виплати усієї суми вартості предмета лізингу. Так, відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно з ч.2 ст. 8 Закону України «Про фінансовий лізинг» якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачено інше. У разі несплати вартості компактора позивач отримує усі права на повернення компактора АКПН 8.03. з чужого незаконного володіння. Тобто є усі підстави вважати, що позивачем було обрано неправильний спосіб захисту, при захисті своїх прав, порушених на його думку відповідачем при виконанні договору позики від 28.04.2021 , оскільки будь-яких доказів переходу права власності на компактор позивач не надав, а даний договір є удаваним правочином.

Так, позивачем не надано доказів, які підтверджують його право власності на вказаний компактор та відповідно перехід права власності до відповідача, який має бути підтверджений видатковою накладною, вартість компактора не підтверджена висновком товарознавчої експертизи. Оскільки ціна договору становить 400 000 грн, тому згідно з вимогами Цивільного кодексу такий договір повинен був бути укладений у письмовій формі з відповідною назвою і відповідним змістом прав та обов`язків сторін як договір купівлі-продажу з розстроченням платежу. ОСОБА_2 за умовами договору мав намір отримати компактор у власність і згодом виплатити залишок заборгованості, однак через брак коштів не зміг виконати зобов`язання у встановлений строк. Не заперечує того, що наразі компактор перебуває у відповідача, однак він готовий його повернути позивачеві, фактично вказавши, що 100 000 грн це буде сума за користування компактором, однак позивач відмовився отримувати назад компактор, повідомивши, що йому потрібні кошти.

Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши надані докази дійшов наступного висновку.

28.04.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в простій письмовій формі було укладено договір під назвою «Договір позики» за змістом якого ОСОБА_1 як позикодавець надає ОСОБА_2 як позичальнику сільськогосподарський компактор АКПИ-8.03 в кількості 1 шт., що складає грошову цінність в сумі 400 000 грн. Позичальник при одержанні компактора надає позикодавцю передплату в сумі 100 000 грн, залишкову суму боргового зобов`язання в сумі 300 000 грн зобов`язується виплатити до 01 грудня 2021 року. В разі прострочки виплати боргу зобов`язується виплатити 10% грошових коштів від суми боргу 300 000 грн за кожен місяць прострочки. Договір підписаний обома сторонами (а.с.10).

ОСОБА_1 зобов`язання за договором виконав у повному обсязі - передав ОСОБА_2 компактор АКПИ-8.03, проте, ОСОБА_2 залишкову суму в розмірі 300 000 грн у строк погоджений сторонами не виплатив.

Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України првочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою.

Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Основою природи позики є надання іншій особі у власність належного майна, розуміючи, що вона поверне не отримане, однак аналогічне майно. Тобто за договором позики позичальник повинен повернути не ті самі грошові купюри, речі визначені родовими ознаками, які йому передали, але аналогічні - такої ж якості й характеристик і в тій самій кількості.

Дослідивши зміст наданого документа під назвою «Договір позики» від 28.04.2021, пояснення учасників, суд встановив, що, незважаючи на назву документа і визначення у ньому правового статусу учасників як позикодавець та позичальник між сторонами не було укладено договір позики, оскільки за змістом домовленості предметом цього договору була не передача грошових коштів чи речей визначених родовими ознаками ОСОБА_1 у власність ОСОБА_2 із встановленням обов`язку повернути таку ж кількість грошей чи речей визначених родовими ознаками у визначений сторонами строк, а передача ОСОБА_1 у власність ОСОБА_2 речі, визначеної індивідуальними ознаками компактора сільськогосподарського АКПИ-8,03 в кількості 1 шт, який належав ОСОБА_1 в обмін на передачу ОСОБА_2 ОСОБА_1 400 000 грн, вартість компактора, яка узгоджена сторонами. Також сторонами обумовлено умови попередньої оплати товару в розмірі 100 000 грн та відстрочку іншої частини платежу в розмірі 300 000 грн в строк до 01 грудня 2021 року, а також штрафні санкції за порушення термінів виконання грошового зобов`язання - 10% від суми 300 000 грн за кожен місяць прострочення.

Тобто з аналізу досягнутої домовленості, предмета договору, прав та обов`язків сторін за договором, суд дійшов висновку, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу в кредит з відстроченням платежу.

Правовідносини за вказаним договором регулюються положеннями глави 54 ЦК України.

Згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Разом з тим, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові ВП ВС від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 .

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Стаття 655 ЦК України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ст. 694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Товар продається в кредит за цінами, що діють на день продажу. Зміна ціни на товар, проданий в кредит, не є підставою для проведення перерахунку, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі невиконання продавцем обов`язку щодо передання товару, проданого в кредит, застосовуються положення статті 665 цього Кодексу. Якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару. Якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Статтею 14.1.245 Податкового кодексу встановлено, що товарний кредит - товари (роботи, послуги), що передаються резидентом або нерезидентом у власність юридичних чи фізичних осіб на умовах договору, що передбачає відстрочення остаточних розрахунків на визначений строк та під процент. Товарний кредит передбачає передачу права власності на товари (роботи, послуги) покупцеві (замовникові) у момент підписання договору або в момент фізичного отримання товарів (робіт, послуг) таким покупцем (замовником), незалежно від часу погашення заборгованості.

Відповідно до ч.1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Істотною умовою договору купівлі-продажу є умова про предмет (його найменування) та кількість товару. Так, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (ст. 662 ЦК).

Згідно з ч.1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Згідно зі ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Так, суд встановив, що 28.04.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу з відстроченням платежу.

Відповідно до умов договору позивач за плату передав, а покупець оплатно прийняв сільськогосподарський компактор АКПИ-8.03 кількістю 1 шт. за ціною 400 000 грн, з внесенням часткової попередньої оплати в день укладення договору в розмірі 100 000 грн, з відстроченням платежу до 01 грудня 2021 року.

Залишок вартості товару становить 300 000 грн.

Граничний строк сплати залишку вартості товару - 01.12.2021.

У разі несвоєчасної оплати залишку вартості товару відповідач зобов`язується додатково сплатити на користь позивача пеню у розмірі 10 відсотків від суми 300 000 грн за кожен місяць прострочення.

У разі спору, сторони погодили, що питання вирішується згідно з вимогами чинного законодавства або в судовому порядку.

Сторони підтвердили, що цей договір відповідає дійсним намірам сторін, укладався сторонами відповідно до справжньої волі сторін, при взаємній згоді.

Будь-яких претензій щодо якості, комплектності, технічного стану, індивідуальної визначеності найменування товару тощо ОСОБА_2 не висловлював. Умови щодо обов`язкової передачі будь-яких супроводжуючих технічних, фінансових, реєстраційних, гарантійних та/чи будь-яких інших документів, які необхідно було передати відповідачу разом з товаром, сторони в договорі відповідно до положень ст. 662 ЦК України не обумовлювали. Не передбачений такий обов`язок і відповідно до актів цивільного законодавства.

Вказаний договір підписано сторонами.

Судом встановлено, що сторони однаково розуміли значення, умови даного договору, його природу і правові наслідки, бажали настання саме тих правових наслідків, що створювались даним договором : купівля-продаж сільськогосподарського компактора з відстроченням платежу. Договором визначені всі істотні умови - умови про предмет, ціну, умови розрахунків, про що свідчать особисті підписи сторін.

Сторонами не заперечується, що на виконання договору ОСОБА_1 передав товар покупцеві ОСОБА_2 , даний товар наразі перебуває у власності відповідача, а відповідач не оплатив повну вартість товару в сумі 300 000 грн ні в обумовлений сторонами строк до 01.12.2021 року, ні на час розгляду справи судом.

Не приймаються до уваги заперечення представника відповідача про те, що позивач обрав неправильний спосіб захисту свого права, оскільки фактично сторонами укладено удаваний правочин, договір позики, а не договір купівлі-продажу з відстроченням платежу, а також належним способом захисту є вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки позивач не надав жодних доказів переходу права власності до відповідача (видаткову накладну тощо), а також не надано документів, що підтверджують право власності продавця на товар, вартість товару з огляду на таке.

Згідно із ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як роз`яснено в п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 N 9 за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

При укладенні удаваного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідає їх внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Тобто зміст договору визначають права та обов`язки сторін, а також умови і пункти, які є обов`язковими для даного виду договору відповідно до акта цивільного законодавства, а не назва договору, чи найменування його сторін.

Як уже було встановлено, зі змісту укладеного договору від 28.04.2021 сторони домовилися про укладення договору купівлі-продажу з відстроченням платежу, погодивши усі істотні умови, які передбачає даний вид договорів, волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) відповідав їх внутрішній волі і був спрямований на настання юридичних наслідків у виді набуття покупцем права власності на товар, а продавцем отримання плати за товар.

Обставини, що сільськогосподарський компактор перебуває у ОСОБА_2 не заперечуються жодною із сторін, також відповідачем було внесено попередню оплату вартості товару і обумовлено обов`язок сплатити залишкову вартість товару в строк до 01.12.2021 року.

Зміст укладеного договору не свідчить, що сторони замаскували під видом договору позики договір купівлі-продажу товару у кредит, оскільки жодних умов, які передбачає договір позики відповідно до положень ст.ст. 1046-1049 ЦК України, зміст договору від 28.04.2021 не містить.

Водночас суд наголошує, що саме з боку відповідач ОСОБА_2 надійшла пропозиція оформити письмово даний договір у зазначений спосіб, однак використання останнім невідповідної юридичної термінології щодо назви договору і його сторін, не нівелює волевиявлення сторін, обумовлене у змісті договору і не свідчить про те, що вказаний договір є удаваним. Дана обставина може свідчити лише про те, що сторони не є юридично обізнаними особами і про суб`єктивне тлумачення форми та змісту договору останніми.

Щодо необхідності звернення позивача з вимогою до відповідача про витребування майна з чужого незаконного володіння, такі доводи є безпідставними, оскільки підстави за наявності яких до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 388 ЦК України, якою передбачено право власника на витребування майна від добросовісного набувача відсутні.

Також є безпідставними доводи представника відповідача щодо не підтвердження позивачем права власності на компактор та перехід права власності до ОСОБА_2 , оскільки не представлено відповідну видаткову накладну, видану ОСОБА_1 .

Статтею 1 Закону України від 16.07.1999 №996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" із змінами та доповненнями (далі - Закону №996) визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст.9 Закону №996 первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Ведення зазначених документів передбачено Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88.

Накладна - документ, що використовується при передачі товарно-матеріальних цінностей від однієї особи іншій. Є декілька видів накладних, наприклад, видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, тощо. Видаткова накладна фіксує факт отримання/передачі товарів або послуг і по суті завершує купівлю-продажу між продавцем і покупцем. Видаткова накладна може бути замінена актом здачі-приймання. Товарно-транспортна накладна використовується, якщо в процесі купівлі-продажу бере участь транспортна (експедиторська) компанія, що займається перевезенням товару від продавця до покупця.

Господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Видаткова накладна, акт приймання виконаних робіт вважаються документами первинного обліку та не є розрахунковими документами.

З аналізу змісту даних положень законодавства вбачається, що видаткова накладна використовується для обліку руху матеріальних цінностей усередині підприємства та їх відпуску господарствам свого підприємства, розташованим за межами його території, а також стороннім організаціям, яка є первинним документом, яка фіксує факт здійснення господарських операцій.

Однак як було встановлено, ОСОБА_1 не зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності і здійснював продаж сільськогосподарського компактора як фізична особа, а тому у останнього відсутній обов`язок видачі видаткових накладних про продаж товару, а також законодавством не передбачено обов`язкову видачу фізичними особами у разі продажу товару будь-яких документів, що засвідчують передачу товару покупцю, оскільки момент переходу права власності на товар у покупця пов`язується з моментом передачі останньому товару, якщо договором не обумовлено інше.

Водночас, у випадку оспорювання права власності продавця на відчужений товар, дані обставини є підставою для застосування положень ст. 661 ЦК України, згідно з якою у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав, а також застосування положень ст. 659 ЦК України.

Також не передбачено актами цивільного законодавства надання продавцем будь-яких підтверджуючих документів вартості товару, зокрема, висновків товарознавчих експертиз, оскільки ціна товару погоджується сторонами в договорі купівлі-продажу за взаємною згодою, що було встановлено у даному випадку також.

Так само не приймаються до уваги доводи представника відповідача, що до укладеного договору слід застосовувати положення про договір лізингу, оскільки відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Лізингодавцем може бути юридична особа або індивідуальний підприємець, яка (ий) за рахунок залучених і (або) власних коштів набуває у власність майно і надає його як предмет лізингу лізингоодержувачу за певну плату в тимчасове володіння і в користування з переходом або без переходу до лізингоодержувача права власності на нього. Лізингоодержувачем може бути юридична особа або індивідуальний підприємець, яка (ий) відповідно до договору лізингу зобов`язана прийняти предмет лізингу за певну плату, на певний термін і на певних умовах у тимчасове володіння й у користування.

Для договору лізингу істотними є умови про предмет, строк та лізингові платежі.

З урахуванням встановлених судом обставин, положення законодавства, які регулюють правовідносини лізингу не поширюються на спірні правовідносини.

Щодо плати за прострочення сплати залишкової суми боргу, суд зауважує наступне.

Термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - боржник до певного строку одержує можливість не повертати кошти (або оплату за товар, якщо мова йде про товарний кредит). Тобто з дозволу кредитора він користується його грошовими коштами і вносить за це плату (проценти). Коли ж наступає строк повернення коштів, а боржник цього не робить, мова йде про неправомірне користування чужими грошима (постанова ВП ВС від 23.05.2018 р., справа №910/1238/17).

ВП ВС (справа №910/1238/17, постанова від 23.05.2018 р.) визначилася з тим, що плату за прострочення виконання зобов`язання врегульовано законодавством, а саме охоплено диспозицією ч. 2 ст. 625 ЦК України. Тобто ця норма конкретизує визначений у ст. 536 ЦК України обов`язок боржника сплачувати проценти за незаконне користування чужими грошовими коштами.

Порядок нарахування процентів як винагороди за правомірне користування детально визначено залежно від виду правовідносин нормами ЦК України (ст. 1048 - позика, ст. 1054 - кредит, ч. 5 ст. 694 - товарний кредит). Після закінчення строку повернення коштів плата за користування ними трансформується у своєрідну компенсацію, гарантію належного виконання зобов`язання та охоплюється ст. 625 ЦК України.

Неповернення чужих коштів у строк дає кредитору право нараховувати проценти за ст. 536 та 625 ЦК України, тобто проценти річних.

Об`єднаною палатою КГС ВС у справі №922/3578/18 зроблено правовий висновок про те, що частиною другою статті 625 ЦК України передбачено можливість визначення розміру процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом, передбаченим договором, та обмеження свободи сторін в укладенні договору на предмет визначення іншої методики нарахування процентів за незаконне користування чужими грошовими коштами згідно із статтями 693, 536, 625 ЦК України.

Згідно з визначенням поняття неустойки, що передбачено статтею 549 ЦК України, грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов`язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, є пеня.

Оскільки сторонами було обумовлено відповідальність за порушення зобов`язання, у розмірі 10 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання 300 000 грн за кожен місяць прострочення, вказана сума за своєю правовою природою, ураховуючи спосіб її обчислення підпадає під визначення пені, а не ст. 625 ЦК проценти за користування чужими коштами.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку ціни позову, сума основного боргу за договором склала 300 000,00 грн, сума пені за несвоєчасно виконане грошове зобов`язання за кожен місяць прострочення за період з 01.12.2021 по 15.06.2021 (6 місяців) = 180 000 грн (300 000 грн х 0,1 х 6 місяців), а всього 480 000 грн.

За таких обставин, вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь суми заборгованості в розмірі 300 000 грн та 180 000 грн пені є законними та обґрунтованими, однак як встановлено судом, дана заборгованість виникла із правовідносин за договором купівлі-продажу в кредит, а не договором позики, тому позовні вимоги підлягають до часткового задоволення відповідно до встановлених судом правовідносин сторін.

Згідно із ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1, п.5 ч.2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути примусове виконання обов`язку в натурі.

У разі порушення цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту , який залежить від виду порушення та від наявності чи відсутності між сторонами зобов`язальних правовідносин . Тобто потерпіла особа не звертається з усіма передбаченими вимогами до суду, а обирає той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Оскільки право позивача ОСОБА_1 є порушеним з боку відповідача ОСОБА_2 , останнє підлягає захисту судом. Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права відповідає вимогам цивільного законодавства, зокрема ст. 692 ЦК України, є належним та ефективним, оскільки спрямований на відновлення порушеного права позивача.

Щодо судових витрат.

Позивач звільнений від сплати судового збору, оскільки є ліквідатором аварії на ЧАЕС 1 категорії, що підтверджується документально, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України сума судового збору в розмірі 4800 грн (1% від суми задоволених позовних вимог) підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Щодо вимоги позивача про допуск рішення суду до негайного виконання, така вимога не ґрунтується на вимогах закону, а саме положень 430 ЦПК України, а тому не підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.81, 133, 141, 142, 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором купівлі-продажу від 28.04.2021 в розмірі 480 000, 00 (чотириста вісімдесят тисяч) гривень, яка складається із: 300 000 (триста тисяч) гривень - основного боргу, 180 000 (сто вісімдесят тисяч) гривень пені.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 4800 (чотири тисячі вісімсот) гривень.

Рішення суду може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повний текст судового рішення складено 24.10.2022

Суддя С.В. Ставнійчук