Справа № 944/200/21 Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т.
Провадження № 22-ц/811/188/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 грудня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , з участю третьої особи: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Цьолковської Ірини Степанівни, про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що після смерті його батька, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина, до складу якої входять: квартира АДРЕСА_1 ; садово-дачний будинок, загальною площею 59.5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та земельна ділянка на якій він розташований, площею 0.0707 га; будинок АДРЕСА_3 площею 67.6 кв.м.; гараж № НОМЕР_1 та гараж № НОМЕР_2 у гаражному кооперативі «Конвеєр» по АДРЕСА_4 . Стверджує, що разом з батьком в квартирі АДРЕСА_1 проживав його брат, ОСОБА_2 , з яким він перебуває у неприязних відносинах, а він часто навідував батька, допомагав йому матеріально, брав участь в організації похорону.Зазначає, що 27 жовтня 2020 року звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Цьолковської І.С. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак приватний нотаріус винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з пропуском строку прийняття спадщини. Крім того, повідомила про наявність заповіту, складеного його батьком 17 квітня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Думою Г.М., за яким спадкоємцями майна став він та відповідач. Вказує, що на нотаріуса покладено обов`язок щодо повідомлення спадкоємців про необхідність подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, чи про відмову від прийняття такої, щоб не пропустити шестимісячний строк для прийняття спадщини, однак приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дума Г.М. не виконала обов`язку щодо повідомлення його про наявність заповіту та відкриття спадщини, відтак йому не було відомо про наявність заповіту, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості подати заяву про прийняття спадщини у строк, передбачений ст. 1270 ЦК України. Вважає, що його необізнаність про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а відтак суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. З наведених підстав просить встановити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини ОСОБА_1 терміном в один місяць.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 01 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що необхідність дотримання карантинних обмежень у зв`язку із запобіганням поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19 створили перешкоди йому в тому, щоб своєчасно подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, що, на його думку, є поважними обставинами для продовження строку прийняття спадщини. Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги висновки Верховного Суду викладені в аналогічній справі, які є обов`язковими для судів нижчих інстанцій, де визнано поважними причинами пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини обставини, на які він покликається. Вказує, що він перебував під впливом паніки та страху за своє життя та здоров`я, крім того був позбавлений можливості звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки не курсував міський та приміський транспорт. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В судове засідання не з`явилися сторони, хоча були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 30 листопада 2022 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 21 листопада 2022 року, датою ухвалення постанови є саме 30 листопада 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави, передбачені ст. 1272 ЦК України для визначення позивачу додаткового строку для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, оскільки позивачем не доведено наявності об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали поданню ним заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях ;1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не відмовився від неї.

Відповідно до статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Отже, закон розрізняє факти, які свідчать про прийняття спадщини особою, яка на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, та особою, яка на час відкриття спадщини не проживала (постійно не проживала) зі спадкодавцем.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем, відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може спадкоємець, який на час відкриття спадщини постійно не проживав разом зі спадкодавцем.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення спадкоємцю додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, переглядаючи 6 червня 2018 року судові рішення у справі № 592/9058/17-ц (касаційне провадження № 61-200 св 18) вказав на те, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ст. 15 ЦК України). Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними.

За змістом цієї статті, поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, які має оцінити суд з урахуванням доводів і заперечень учасників справи та її фактичних обставин.

Пропуск спадкоємцем строку для прийняття спадщини без поважних причин, при відсутності будь-яких перешкод і труднощів для подання заяви, не свідчить про наявність у такого спадкоємця порушеного, невизнаного або оспорюваного права, яке підлягає захисту в судовому порядку.

Верховний Суд у постанові від 20 січня 2021 року у справі №752/11156/18-ц, зазначив, що судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та поряду прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, проживання у спадковому майні після відкриття спадщини, несприятливі погодні умови, тощо.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач, як на поважність причин пропуску ним строку для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, посилається на те, що приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дума Г.М. не виконала обов`язку щодо повідомлення його про наявність заповіту та відкриття спадщини після смерті батька, відтак його необізнаність про наявність заповіту свідчить про поважність причин пропуску строку для подання ним заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, вважає, що зазначені ним причини пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Крім того, причину невчасного звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини позивач мотивує тим, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом» була заборонена робота всіх суб`єктів підприємницької діяльності, в тому числі нотаріусів та адвокатів, не курсував громадський транспорт, і так як він проживав за межами м. Львова, а свого транспорту не має, то відповідно, не міг нікуди доїхати.

Матеріалами справи підтверджується та встановлено судом першої інстанції, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого повторно, а відтак після смерті ОСОБА_3 є його спадкоємцем за законом першої черги, незалежно від складеного заповіту.

Згідно реєстраційного посвідчення, виданого 05.12.2001 року Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, гараж № НОМЕР_1 , розташований по АДРЕСА_4 кооператив АГК «Конвеєр» зареєстрований в ідеальній частці в цілому за ОСОБА_3 на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу гаража, посвідченого Другою Львівською держнотконторою 17.05.1995 року в реєстрі за № 1-2873 та записано в реєстрову книгу № 1 за реєстровим № 210 (а. с. 5).

Згідно реєстраційного посвідчення, виданого 05.12.2001 року Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, гараж № НОМЕР_2 , розташований по АДРЕСА_4 кооператив АГК «Конвеєр» зареєстрований в ідеальній частці в цілому за ОСОБА_4 на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу гаражу, посвідченого Другою Львівською держнотконторою 28.04.1995 року в реєстрі за № 3-1995 та записано в реєстрову книгу № 1 за реєстровим № 210 (а. с. 6).

Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ № 6576, ОСОБА_3 , що проживав у АДРЕСА_5 , на підставі рішення Виконавчого комітету Рясне-Руської сільської Ради народних депутатів від 20.08.1998 року № 94, передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0707 га, розташовану на території Рясне-Руської сільської Ради народних депутатів для ведення садівництва (а. с. 11).

Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) підтверджується, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є рідними синами померлого ОСОБА_3 .

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач ОСОБА_2 10.10.2019 звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Цьолковської І. С. із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої 10.10.2019 року приватним нотаріусом заведено спадкову справу № 23/2019 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 , індекс справи 02-14.

Згідно матеріалів спадкової справи, на день смерті останнього залишилось спадкове майно: частка гаража № НОМЕР_2 в гаражному будівельному кооперативі «Конвеєр» по АДРЕСА_4 , яка належала дружині померлого ОСОБА_4 , після смерті якої ОСОБА_3 спадщину прийняв, але не оформив спадкових справ, та все інше майно, яке належало померлому на момент смерті.

Оскільки спадкодавець ОСОБА_3 та спадкоємець ОСОБА_1 на день відкриття спадщини постійно разом не проживали, а відтак для прийняття спадщини спадкоємцю ОСОБА_1 слід було звернутись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, тобто, в період з 07 жовтня 2019 року до 06 квітня 2020 року, разом з тим ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса лише 27 жовтня 2020 року.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Цьолковської І. С. від 11 грудня 2020 року № 117/02-31, позивачу ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії на підставі ст. ст. 1270, 1272 ЦК України, у зв`язку з пропуском спадкоємцем строку прийняття спадщини.

Верховний Суд в постанові від 20 жовтня 2021 року у справі № 405/7111/19-ц (провадження № 61-10591св21) зробив висновок, згідно з яким при оцінці наявності поважних причин для визначення додаткового строку на прийняття спадщини, суди повинні розмежовувати два періоди та оцінювати наявність об`єктивних, непереборних перешкод для реалізацією особою права на прийняття спадщини. Перший період період визначений законом для прийняття спадщини (6 місяців від дня відкриття спадщини), а другий період від дня закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини до дня звернення до суду із позовом при визначенні додаткового строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Мотивуючи поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, ОСОБА_1 посилається на оголошений карантин, проте надані позивачем докази щодо неможливості подання заяви про прийняття спадщини у зв`язку з введеними карантинними обмеженнями, не є обгрунтованими і переконливими доказами, оскільки охоплюють лише частину строку, встановленого на прийняття спадщини.

Так, спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , а останнім днем звернення до нотаріуса із заявою було 06 квітня 2020 року. При цьому постановами КМ України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року до 31 серпня 2020 року в Україні було запроваджено карантин.

Тобто позивач, обґрунтовуючи неможливість своєчасного звернення з заявою про прийняття спадщини, фактично мав на увазі період часу, починаючи з 11 березня 2020 року, з часу запровадження карантину, однак позивачем не надано, а судом першої інстанції не встановлено наявності поважних причин пропуску строку для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини після закінчення карантину.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги, зазначені позивачем причини пропуску строку для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, колегія суддів вважає, що позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він не мав можливості у передбачений законом строк звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а посилання позивача, як на поважність причини пропуску ним шестимісячного строку, неповідомлення приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Думою Г.М. про наявність заповіту та відкриття спадщини після смерті батька, не є достатніми та безспірними доказами підтвердження поважності пропуску цього строку, оскільки такі не пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення таких дій, з огляду на те, що ОСОБА_1 був обізнаний про смерть батька, тобто про відкриття спадщини, а тому, як спадкоємець за законом першої черги, претендуючи на спадкове майно, міг звернутися із заявою про прийняття спадщини у встановлений строк, навіть не знаючи про наявність складеного заповіту.

Даючи оцінку зазначеним позивачем причинам пропуску ним шестимісячного строку для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, які, на його думку, є поважними, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначені ОСОБА_1 причини пропуску строку для подання спадкоємцем до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, не пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для позивача на вчинення цих дій, а відтак не є поважними.

Колегія суддів вважає, що у спадкоємця ОСОБА_1 було достатньо часу для того, щоб подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини до введення карантинних обмежень, він мав можливість подати заяву особисто або направити її поштою до нотаріальної контори.

Доводи апелянта про те, що йому не було відомо про наявність заповіту, складеного батьком, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, оскільки позивач, як син спадкодавця, будучи спадкоємцем за законом першої черги, маючи намір успадковувати спадкове майно після смерті батька, не був позбавлений можливості подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, як спадкоємець першої черги за законом.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що зазначені позивачем причини пропуску ним шестимісячного строку для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, які перешкоджали позивачу подати заяву про прийняття ним спадщини, не є такими, що не залежали від його волі, а відтак такі є неповажними, тому суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення додаткового строку для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 30.11.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк