Постанова

Іменем України

13 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 188/1196/19

провадження № 61-13824св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Петропавлівське підприємство по племінній справі в тваринництві»,

особа, яка подала апеляційну скаргу,- Перший заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного Управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Головного Управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області, Державної архітектурно-будівельної інспекції України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 липня 2021 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства

з обмеженою відповідальністю «Петропавлівське підприємство по племінній справі в тваринництві» (далі - ТОВ «Петропавлівське підприємство по племінній справі в тваринництві») про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності на нерухоме майно.

Позов обґрунтований тим, що 08 серпня 2019 року між ним

і ТОВ «Петропавлівське підприємство по племінній справі в тваринництві» укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: будівлі лабораторії, споруди літнього табору для биків, будівлі туалету, будівлі для баранів, будівлі складу паливно-мастильних матеріалів, будівлі ізолятора для хряків, будівлі диспетчерської, будівлі свинарника, споруди літнього табору для хряків, будівлі гаража-складу, будівлі для биків, що розташовані на

АДРЕСА_1 .

Свої зобов`язання за цим договором він виконав у повному обсязі шляхом сплати в касу відповідача 435 281,00 грн, а також прийняв вказане нерухоме майно, що підтверджується актом приймання-передачі від 08 серпня 2019 року. Водночас відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору, мотивуючи свою відмову відсутністю часу і зайнятістю керівника. У зв`язку

з цим просив позов задовольнити.

ТОВ «Петропавлівське підприємство по племінній справі в тваринництві» подало до суду заяву про визнання позову.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 просив суд:

1) визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 08 серпня 2019 року, укладений між ним і ТОВ «Петропавлівське підприємство

по племінній справі в тваринництві»;

2) визнати за ним право власності на нерухоме майно.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної і касаційної інстанцій

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області

від 02 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 08 серпня 2019 року, укладений між продавцем ТОВ «Петропавлівське підприємство

по племінній справі в тваринництві» та покупцем ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на будівлю лабораторії, споруду літнього табору для биків, будівлю туалету, будівлю для баранів, будівлю складу паливно-мастильних матеріалів, будівлю ізолятора для хряків, будівлю диспетчерської, будівлю свинарника, споруду літнього табору для хряків, будівлю гаража - складу, будівлю для биків, розташовані за адресою:

АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо судових витрат.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 липня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано і прийнято нову постанову про відмову

в задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року постанову апеляційного суду скасовано і справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 липня 2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2019 року закрито.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в порушення вимог абзацу третього частини другої статті 45 ЦПК України та частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» перший заступник прокурора Дніпропетровської області не надав письмової згоди Головного управління Держгеокадастру Дніпропетровської області, Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області, Державної архітектурно-будівельної інспекції України на здійснення прокурором представництва інтересів згаданих управлінь в суді та не повідомив попередньо, до звернення

з апеляційною скаргою до суду, Головне управління Держгеокадастру Дніпропетровської області, Головне управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області, Державну архітектурно-будівельну інспекцію України про таке звернення.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2021 року заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив оскаржувану постанову скасувати

та направити справу для продовження розгляду справи до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував статтю 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки прокурор належним чином обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави в суді.

Також суд апеляційної інстанції не врахував висновку, викладеного

в постановах Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі № 645/7199/18, від 19 травня 2021 року у справі № 305/1396/19, від 06 травня 2021 року у справі № 902/594/20, від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18.

Доводи інших учасників справи

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду клопотання про закриття касаційного провадження, зазначав, що висновки Верховного Суду,

на які послався скаржник у касаційній скарзі, не є релевантними у цій справі.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 188/1196/19, витребувано її з Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Згідно з актом передачі нерухомого майна від 09 вересня 1998 року регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області передало у власність ВАТ «Петропавлівське підприємство по племінній справі

в тваринництві» нерухоме майно, в переліку якого зазначено 32 об`єкти нерухомого майна, 11 з яких спірне нерухоме майно.

Правонаступником ВАТ «Петропавлівське підприємство по племінній справі

в тваринництві» є ТОВ «Петропавлівське підприємство по племінній справі

в тваринництві», що підтверджується статутом ТОВ «Петропавлівське підприємство по племінній справі в тваринництві».

Наказом директора ТОВ «Петропавлівське підприємство по племінній справі

в тваринництві» від 02 грудня 2010 року № 8 нерухоме майно взяте на баланс підприємства.

Актом інвентаризації від 05 серпня 2019 року підтверджується фактична наявність цього майна за вказаною адресою.

Учасниками товариства прийнято рішення про продаж нерухомого майна,

що підтверджується протоколами загальних зборів учасників

ТОВ «Петропавлівське підприємство по племінній справі в тваринництві»

від 06 серпня 2019 року № 5.

08 серпня 2019 року між позивачем та відповідачем укладено письмовий договір купівлі-продажу нерухомого майна у вигляді будівлі лабораторії, споруди літнього табору для биків, будівлі туалету, будівлі для баранів, будівлі складу ПММ, будівлі ізолятора для хряків, будівлі диспетчерської, будівлі свинарника, споруди літнього табору для хряків, будівлі гаража-складу, будівлі для биків, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Пунктами 4, 5 договору визначено, що вартість будівлі лабораторії -

96 977,00 грн, споруди літнього табору для биків - 9 489,00 грн, будівлі туалету -2 122,00 грн, будівлі для баранів - 11 695,00 грн, будівлі складу ПММ - 11 531,00 грн, будівлі ізолятора для хряків - 21 591,00 грн, будівлі диспетчерської - 6 836,00 грн, будівлі свинарника - 51 691,00 грн, споруди літнього табору для хряків - 1 582,00 грн, будівлі гаража-складу - 54 431,00 грн, будівлі для биків - 16 7337,00 грн, а загальна вартість всіх об`єктів становить 435 281,00 грн. Таку суму покупець повинен сплатити у касу продавця під час підписання договору.

Згідно з пунктами 6, 7 договору покупець, набуває права власності на продане майно з моменту укладення договору за умови його юридичного посвідчення нотаріусом, яке повинно бути проведено за участю сторін не пізніше триденного строку з моменту передачі майна.

Продавець зобов`язаний звільнити продані приміщення і передати їх покупцеві згідно з актом приймання-передачі протягом двох днів після підписання договору, а покупець прийняти зазначене майно і після нотаріального посвідчення договору провести його державну реєстрацію.

Позивач прийняв придбане нерухоме майно, що підтверджується актом приймання-передачі від 08 серпня 2019 року.

Відповідач відмовився у визначені договором строки посвідчити договір нотаріально.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 06 вересня 2021 року вказано, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Вирішення питання щодо закриття касаційного провадження у справі

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права, зокрема, у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього кодексу суд встановив, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які

не є подібними, то відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд закриває касаційне провадження.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року у справі

№ 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) визначила правила, елементи

та критерії за якими має встановлюватись подібність правовідносин для цілей застосування пункту 1 частини другої статті 389 та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункти 25 - 32, 38, 39). Термін подібні правовідносини може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті,

що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин: суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів.

Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін подібні правовідносини, зокрема пункту 1 частини другої статті 389 та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України таку подібність слід оцінювати

за а) змістовим, б) суб`єктним та в) об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин

за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у разі, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт: а) якщо норма права не передбачає, що її дія поширюється лише на обмежене коло осіб, немає сенсу застосовувати суб`єктний критерій для встановлення подібності правовідносин у різних справах; б) не завжди для встановлення подібності правовідносин має значення й об`єктний критерій. Відмінність в об`єктах спору не означає неподібність спірних правовідносин.

Подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього).

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначити, які правовідносини є спірними, а тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які

є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів),

а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Таким чином, для цілей застосування пункту 1 частини другої статті 389

та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України подібність правовідносин

в оскаржуваному судовому рішенні слід оцінювати через ті правовідносини, які

є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи

та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають

у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Звертаючись до суду касаційної інстанції з клопотанням про закриття провадження у справі, представник позивача мотивував його тим, що наведені висновки Верховного Суду сформовані у справах, що є неподібними.

З наведеними доводами колегія суддів Верховного Суду погодитись не може, оскільки усі наведені приклади, що слугували підставою для відкриття касаційного провадження стосуються застосування процесуальної норми статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, у задоволенні клопотання слід відмовити.

Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Коли держава виступає в цивільних правовідносинах, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається

як поведінка держави у цивільних відносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власник прав і обов`язків,

а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень,

що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

У рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008 Конституційний Суд України зазначив, що неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої

та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін

до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме: Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку,

що визначені законом.

Стаття 56 ЦПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження

у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення

за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором

в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано

у статті 23 Закону України «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави

у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень,

до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом суд знає закони під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади, зокрема повноважень органу місцевого самоврядування здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом

за конкретних фактичних обставин справи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі

№ 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) зазначено, що відповідно

до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган. При цьому поняття «компетентний орган» у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду

з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації,

а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Водночас розумність строку визначається судом з урахуванням того,

чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, законодавство передбачає обов`язкове звернення прокурора

до компетентного органу перед зверненням до суду в особі такого органу. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. При цьому прокурор не повинен обов`язково з`ясовувати причини невжиття компетентним органом відповідних заходів

та вимагати отримання відповіді від такого органу. В повідомленні до органу прокурор повинен зазначити в чому він вбачає порушення інтересів держави,

а не лише повідомити про намір звернутися до суду. Також не може вважатись належним повідомленням запит прокурора до уповноваженого органу про надання інформації.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Таким чином, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави,

в позовній заяві обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави,

2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Взявши до уваги викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21), дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись

із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи.

За змістом пункту 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства

і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі

в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Враховуючи викладене, Держгеокадастр має всі функції та повноваження

із здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі

в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності.

Таким чином, прокурор мав право звертатися до суду в інтересах держави

в особі Головного Управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області.

Крім того, відповідно до пункту 1 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 липня 2014 року № 294 (яка була чинною на момент звернення прокурора до суду), Державна архітектурно-будівельна інспекція України

є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується

і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад

та територій і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду в частині надання, відмови

у видачі чи анулювання (скасування) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

З урахуванням наведеного, Державна архітектурно-будівельна інспекція України уповноважені на захист права власності на об`єкти нерухомості, що вибули

з державної власності, а тому прокурор правильно зазначив у апеляційній скарзі, що Державна архітектурно-будівельна інспекція України є органом уповноваженим на виконання функцій держави у спірних правовідносинах.

Отже прокурор, звернувшись до суду із указаним позовом в інтересах держави правильно визначив зазначені органи, які були уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Разом із тим, відповідно до пункту 1 Положення про Державну фіскальну службу України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 року № 236, Державна фіскальна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику

з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства

з питань сплати єдиного внеску.

Предмет спору, що розглядається у цій справі не відноситься до компетенції Державної фіскальної служби України, а тому прокурор помилково зазначив

у апеляційній скарзі, що Державна фіскальна служба України є органом уповноваженим на виконання функцій держави у спірних правовідносинах.

Таким чином прокурор звернувся в інтересах держави в особі органу,

що неуповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У справі, що переглядається, Перший заступник прокурора Дніпропетровської області зазначив, що предметом спору є спірні будівлі, право власності на які

у судовому порядку визнані за позивачем та які розташовані на земельній ділянці, що сільськогосподарського призначення, що порушує встановлений законодавством порядок набуття прав на землю та майнові інтереси держави

у особі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо володіння, користування та розпорядження землею сільськогосподарського призначення,

а підставою для представництва інтересів держави є нездійснення

ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження, протягом певного часу заходів для захисту інтересів держави.

Крім того, звертаючись до суду з позовом, прокурор обґрунтував наявність

у нього підстав для представництва інтересів держави в суді, визначив у чому полягає порушення таких інтересів, та орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

На виконання вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» Перший заступник прокурора Дніпропетровської області повідомив ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області про те, що прокуратура звертатиметься до суду з позовом, в інтересах держави в особі

ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, що підтверджується відповідними листами відповідно від 16 грудня 2019 року № 05/2-2596вих-19, який міститься у матеріалах справи.

Тобто заступник прокурора Київської області належним чином обґрунтував підстави представництва інтересів держави та подав позов з дотриманням вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частини четвертої статті 56 ЦПК України.

Закриваючи провадження в цій справі, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що прокурором не дотримано процедуру визначену частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо попереднього, до звернення до суду, повідомлення про це відповідного суб`єкта владних повноважень.

За змістом постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 лютого 2019 року у справі № 905/803/18 Верховний Суд не погодився з висновком місцевого та апеляційного господарських судів про недодержання прокурором передбаченого законом обов`язку щодо попереднього (до звернення до суду) повідомлення Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області як суб`єкта владних повноважень про встановлення факту відповідного порушення (укладання оспорюваного договору) та про намір здійснити представництво інтересів держави у суді, що, на думку судів, проявилося у надісланні прокурором відповідного повідомлення одночасно з поданням позову (24 квітня 2018 року), оскільки зі змісту пункту 3 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» вбачається, що відповідне повідомлення має бути здійснено прокурором

до моменту подання позовної заяви та надходження її до суду, чого прокурором порушено не було.

При цьому Верховний Суд зазначив, що передчасним та бездоказовим

є посилання суду першої інстанції на те, що вказаними діями прокуратури Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області нібито було позбавлено можливості та часу для оскарження визначеної прокурором наявності підстав для представництва такого суб`єкта, оскільки відмова органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, від поданого прокурором в інтересах держави позову (заяви), подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє прокурора права підтримувати позов (заяву) і вимагати розгляду справи по суті.

З огляду на те, що прокурором у справі, що переглядається, правильно зазначено орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який набув статусу позивача, тобто особи, в інтересах якої (яких) подано позов про захист порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов передчасного висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскільки Перший заступник прокурора Дніпропетровської області листом 16 грудня 2019 року

№ 05/2-2596вих-19 повідомив ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області про те, що прокуратура звертатиметься до суду з позовом, та 21 грудня 2019 року подав до суду апеляційну скаргу, тому висновок суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі не може вважатися законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя

на засадах рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав

та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається

як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Оскільки суд апеляційної інстанції порушено наведені вище норми процесуального права, що призвело до неможливості встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, касаційний суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури задовольнити.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 липня 2021 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков А. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко
В. М. Коротун