Номер провадження: 22-ц/813/1887/22
Номер справи місцевого суду: 523/1323/20
Головуючий у першій інстанції Малиновський О.М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Вадовської Л.М.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Сметюх В.С., на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним,

встановив:

21.10.2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним (т.1, а.с.1-5).

Свої вимоги мотивувала тим, що у неї під час медичного обстеження, яке було проведено 02.07.2019р., було виявлено стан п/о лікування, резидуальні елементи утворення у правому поперечному синусі та субтеноторіального із правої сторони. Поренцефалічна кіста лобової та тім`яної частини, у зв`язку з чим вона за станом здоров`я потребувала та на теперішній час потребує постійного стороннього догляду й допомоги.

Позивач вказувала, що її дочка - ОСОБА_1 відмовилась надавати їй матеріальну допомогу на лікування, за умови, якщо вона не подарує їй квартиру АДРЕСА_1 .

З цих підстав, 03.07.2019р. був укладений спірний договір дарування № 1182, згідно якого позивач ОСОБА_2 подарувала відповідачу ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 .

Посилаючись на зазначені обставини, позивач стверджувала, що вказаний договір вона уклала під впливом тяжких життєвих обставин і на вкрай невигідних умовах, так як вона є інвалідом ІІ групи, страждає рядом важких хвороб, квартира є єдиним житлом, де вона зареєстрована та проживає, оплачує комунальні послуги, а тому просила визнати недійсним договір дарування зазначеної вище квартири, з підстав передбачених ст. 233 ЦК України.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним було задоволено (т.1, а.с. 170-173).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Сметюх В.С., ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2020 року, та постановлення нового, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т.1, а.с179-185).

28.12.2020 року ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями було обрано колегію суддів у складі головуючого судді Сегеди С.М. та суддів Гірняк Л.А. і Комлевої О.С. (т.1, а.с. 196).

Ухвалами Одеського апеляційного суду від 07.12.2020 року та від 09.02.2021 року апеляційне провадження у справі було відкрито та розгляд справи призначено.

В подальшому, розгляд справи неодноразово відкладався і останнє судове засідання було призначено на 27 квітня 2022 року, на 10.00 год., про що учасники справи були належним чином повідомленими (т.2, а.с. 4-8).

Крім того, 09.11.2021 року від позивача ОСОБА_2 надійшла заява про слухання справи в суді апеляційної інстанції в її відсутність та у відсутність її представника (т.1, а.с.1).

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше одного року, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 27.04.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, заяви або клопотання про відкладення справи від них не надходило.

При цьому колегія суддів враховує, що у зв`язку з перебуванням судді Гірняк Л.А. у відпустці з 08.04.2022 року по 12.05.2022 року (т.2, а.с. 9), протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.04.2022 року визначено інший склад суду: головуючий - суддя Сегеда С.М., судді: Вадовська Л.М. і Комлева О.С. (т.2, а.с.11).

У зв`язку з цим, розгляд даної справи здійснений 27.04.2022 року, а повний текст судового рішення складений 29.04.2022 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із вимог, передбачених ст.ст. 202, 203 ЦК України, згідно яких правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, з посиланням на ст.215 та ст. 233 ЦК України, суд дійшов правильного висновку про необхідність визнання спірного договору дарування квартири недійсним, так як цей правочин був вчинений дарувальником під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

При цьому суд виходив із того, що в даному випадку було порушено вимоги ст. 717 ЦК України, згідно якої за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність добровільно, безоплатно, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Тобто, особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Як вбачається із тексту оскаржуваного судового рішення, предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору дарування, як укладеного під впливом тяжких для позивача ОСОБА_2 обставин і на вкрай невигідних умовах, що передбачено ст.233 ЦК України.

При цьому, суд виходив із того, що позивач ОСОБА_2 була інвалідом ІІ групи, що підтверджується посвідченням, серії НОМЕР_1 від 20.06.2004р., а з 10.01.2020р. ОСОБА_2 була встановлена І група інвалідності, безстроково (т.1, а.с.42);

позивач страждає рядом тяжких хвороб (захворювання серцево-судинної системи), в травні 2019р. перенесла операцію на головному мозку, а внаслідок супутньої хвороби (менінгіт), є неходячою та потребує постійного стороннього догляду.

Також суд виходив із того, що квартира є єдиним житлом позивача, де вона зареєстрована та після укладання договору дарування продовжує в ній проживати, оплачувати комунальні послуги.

З підстав викладеного, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що зазначені обставини, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, - як кожна обставина окремо, та і їх сукупність - є тяжкими в розумінні ст.233 ЦК України, а тому є підставами для визнання оспорюваного договору дарування недійсними.

При цьому суд виходив із того, що перебуваючи в лікарні, після проведеної операції, позивач ОСОБА_2 видала на ім`я ОСОБА_3 довіреність від 20.06.2019р. на розпорядження її майном, а також заяву про надання дозволу на укладання договору дарування, в зв`язку з зареєстрованим на житловій площі малолітніми дітьми. Довіреність та заява були посвідчені приватним нотаріусом Трубачовою Г.І. (т.1, а.с.150).

Внаслідок вказаного, був укладений спірний договір дарування від 03.07.2019р., посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трубачовою Н.О., реєстровий номер 1182, за яким ОСОБА_3 , виступаючи за довіреністю від імені та в інтересах ОСОБА_2 , подарувала ОСОБА_1 кв. АДРЕСА_1 (т.1, а.с.31).

Матеріалами справи також підтверджується, що вказана квартира є єдиним житлом позивача, в якій вона після укладання договору дарування продовжує проживати.

Також, матеріалами справи встановлено та не заперечується сторонами по справі, що у лютому 2019р. під час медичного обстеження у ОСОБА_2 було виявлено об`ємне утворення ЗЧЯ із правої сторони, зокрема поренцефалічна кіста лобової та тім`яної лівої частини. В травні 2019р. стан здоров`я ОСОБА_2 погіршився та 23.05.2019р. їй було проведено операцію на головному мозку по видаленню пухлини. Під час люмбального дренування, яке проводилось 04.06.2019р., ОСОБА_2 захворіла на менінгіт, що призвело до стійкої втрати працездатності. З лікарні ОСОБА_2 була виписана 03.07.2019р. На теперішній час позивач є лежачою та потребує постійного стороннього догляду.

Таким чином, суд обгрунтовано виходив із того, що підготовка та укладання спірного договору дарування, відбувалась за декілька днів до та після проведеної ОСОБА_2 операції на головному мозку, та після ускладнення стану її здоров`я, пов`язаного з захворюванням на менінгіт, а тому дійшов правильного висновку про те, що позивач ОСОБА_2 на час відчуження квартири перебувала під впливом тяжкої обставини.

При цьому суд обгрунтовано взяв до уваги показання свідків ОСОБА_3 , яка є подругою ОСОБА_2 , та на ім`я якої остання видала довіреність на укладання договору дарування, ОСОБА_4 , який є чоловіком ОСОБА_2 та не зміг пояснити необхідності вчиненого дарунку його дружиною, ОСОБА_5 , який є батьком позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , яка є двоюрідною сестрою позивача ОСОБА_2 .

Внаслідок допиту вказаних свідків, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що їх покази не суперечать один одному та не спростовуються іншими зібраними по справі доказами, та вказують на те, що спірний договір дарування був укладений ОСОБА_2 з метою усунення тяжких наслідків її хвороби, які б надавала її дочка ОСОБА_1 у вигляді допомоги. Тобто, передача майна в дар була здійснена в обмін на допомогу та догляд.

Зазначеними обставинами в їх сукупності, спростовуються доводи заявника апеляційної скарги про те, що матеріали справи не мають доказів того, що на момент укладення спірного договору дарування квартири, позивач ОСОБА_2 діяла не під впливом тяжкої обставини

З огляду на викладене, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що спірний договір дарування квартири було укладено на вкрай невигідних для позивачки умовах під впливом значних тяжких обставин, що не відповідало її внутрішній волі.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Що стосується розподілення між сторонами судових витрат, то колегія суддів зазначає, що суд обгрунтовано, з посиланням на ст. 141 ЦПК України, стягнув з відповідача ОСОБА_1 несплачений судовий збір на користь держави в розмірі 840,80 грн.

Крім того, відповідно до ст. 137 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу, згідно наданого з боку її представника, адвоката Примакової В.В., розрахунку витрат на правничу допомогу (детальний опис робіт) в розмірі 20 000,00 грн., які позивач ОСОБА_2 сплатила адвокату Примаковій В.В. 08 вересня 2020 року (т., а.с.125, 127).

При цьому суд першої інстанції правомірно вказав, що згідно приписів частини п`ятої та шостої статі 137 ЦПК України доведеність неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, якого з боку сторін до суду першої інстанції не надходило.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Сметюх Вероніки Сергіївни, залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.М. Вадовська

О.С. Комлева