Номер провадження: 22-ц/813/1421/22
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Драгомерецького М.М.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря Хухрова С.В.

розглянувши в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргуДержавної казначейської служби України на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 31 січня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Малиновського районного відділу Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області в особі ліквідаційної комісії про стягнення шкоди,

встановив:

До Приморського районного суду м. Одеси в червні 2017р. звернувся ОСОБА_1 з позовом до ДКС України, ГУ ДКС України в Одеській області про стягнення з державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь кошти у розмірі 313 600 грн.

На виконання ухвали суду від 09.06.2017р. позивач надав позов у новій редакції, за яким просив стягнути на його користь з Державного бюджету України 441 200 грн., шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку через Державну казначейську службу України, з яких заробітна плата за 98 місяців склала 313 600, 00 грн., заробітна плата за 13 місяців 41 600 грн., витрати за правову допомогу 86 00 грн. (т.1, а.с.24-27),

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 27.06.2003р. відносно нього по заяві ОСОБА_2 було порушено кримінальну справу за ч.2 ст.143 КК України (в ред. 1960р.). 18.12.2003р. Приморський районний суд м. Одеси скасував постанову. 16.08.2004р. прокуратура Одеської області також скасувала постанову про порушення кримінальної справи та відмовила ОСОБА_2 в заяві про порушення кримінальної справи.

22.12.2004р. позивач звернувся до прокурора Одеської області з заявою про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_2 за фактом заволодіння майном у розмірі 50 000 доларів США шляхом шахрайства. Намагаючись уникнути кримінальної відповідальності, останній схилив слідчого Малиновського РВВС Афанасьєву Л.В. порушити проти позивача за надуманими підставами кримінальну справу, та яка зловживаючи своїми службовими обов`язками пред`явила позивачу звинувачення по ч.2 ст.143 КК України, посилаючись на скасовану постанову про порушення кримінальної справи, а також за іншими статтями, не маючи на те повноважень відносно адвоката, та відносно членів його сім`ї дружини та доньки. За сфабрикованими матеріалами слідчий Афанасьєва А.В. направила кримінальну справу до суду, у зв`язку з чим КДК м. Севастополя позбавила позивача права займатися адвокатською діяльністю (т.1, а.с.16).

За вироком Київського районного суду м.Одеси від 24.11.2011 року дружина позивача та його дочка були виправдані, а позивач був засуджений, але в апеляційній інстанції ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08 грудня 2011 року вищевказаний вирок був скасований та 27.08.2012р. справу було припинено за п.2 ст.6 та ст.213 п.2 КПК України, яке позивач отримав 19.07.2013р. (т.1, а.с.9-12, 13).

Таким чином позивачу та його сім`ї було спричинено матеріальну та моральну шкоду, у зв`язку з чим позивач подавав відповідний позов. При цьому, у задоволенні вимоги про стягнення матеріальної шкоди суд відмовив, оскільки позивач не звертався до завдавача шкоди. В порушення вимог ч.1 ст.11 Закону України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закону України № 266/94-ВР) та п.24 Положення про порядок застосування цього Закону України № 266/94-ВР від Малиновського РВ ВС, який припинив кримінальну справу за реабілітуючими обставинами, у встановлений законом строк таке повідомлення не було надіслало, у зв`язку з чим права позивача були порушені.

У зв`язку з цим, позивач неодноразово звертався з відповідними заявами до керівництва Малиновського РВ ВС м.Одеси, та лише 05.12.2016р. позивач отримав постанову про відмову у задоволенні його вимог, та яким роз`яснено про його право на звернення до суду (т.1, а.с.14).

Саме внаслідок незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності в 2003р. позивач тривалий час хворів та придбав стійку втрату здоров`я та внаслідок винних дій з боку слідства був позбавлений права займатися адвокатською діяльністю та не працював з 29.05.2005р. по 19.07.2013р. (98 місяців), а тому просив стягнути матеріальну шкоду у розмірі 313 600 грн. (98 міс. х 3200 грн.).

Крім того, у зв`язку з винними діями прокуратури Одеської області, яка порушила кримінальну справу 27.06.2003р. та яка 16.08.2004р. припинила кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю складу злочину, позивач протягом 13 місяців та 20 днів: з 07.06.2003р. по 16.08.2004р. фактично був позбавлений права займатися адвокатською діяльністю, у зв`язку з чим він потрапив в лікарню та потім тривало хворів, а тому просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 41 600 грн. (13 міс. х 3200 грн.).

Також позивач просив стягнути з Державного бюджету України на його користь витрати за надання правової допомоги у розмірі 86 000 грн.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 31 січня 2020 року позов ОСОБА_1 до ДКС України, ГУ ДКС України в Одеській області, Малиновського РВ Одеського МУ ГУМВС України в Одеській області, в особі ліквідаційної комісії, про стягнення шкоди було задоволено частково (т.2, а.с 124-128).

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 шкоду у розмірі 387 286, 00 грн. (триста вісімдесят сім тисяч двісті вісімдесят шість гривень 00 копійок) та витрати на правову допомогу у розмірі 86000,00 грн. (вісімдесят шість тисяч гривень 00 копійок). В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ДКС України ставить питання про скасування вищевказаного рішення, та постановлення нового, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.2, а.с 131-139).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями було обрано колегію суддів у складі головуючого судді Сегеди М.С. та суддів Комлевої О.С. і Цюри Т.В. (т.2, а.с 141).

Ухвалами Одеського апеляційного суду від 10.03.2020 року та від 09.04.2020 року апеляційне провадження у справі було відкрито та розгляд справи призначено на 15.07.2020 року, однак у зв`язку із перебування судді Сегеди С.М. на лікарняному (т.2.а.с 150-151), розгляд справи було відкладено на 03.02.2021 року.

В подальшому, розгляд справи неодноразово відкладався, у зв`язку з чим розгляд даної справи здійснений 13.04.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, однак від жодного із них не надійшло заяви або клопотання про відкладення розгляду справи з тих чи інших підстав (т.2, а.с.175-178).

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше 2-х років, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Разом з тим, у зв`язку з перебуванням судді Цюри Т.В. у відпустці з 01.04.2022 року по 15.04.2022 року (т.2, а.с. 181), протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2022 року визначено інший склад суду: головуючий - суддя Сегеда С.М., судді: Драгомерецький М.М. і Комлева О.С. (т.2, а.с.183).

У зв`язку з цим, розгляд даної справи здійснений 13.04.2022 року, а повний текст судового рішення складений 14.04.2022 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.10.2018р. клопотання позивача задоволено та замінено неналежного відповідача Малиновський ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області на Головне управління Національної поліції в Одеській області (далі - ГУ НП в Одеській області) (т.1, а.с.150). судове засідання відкладено на 27.11.2018р.

08.11.2018р. до суду надійшов відзив на позовну заяву (т.1, а.с.158-161), в якому вказаний відповідач просив відмовити у задоволенні позову.

Крім того 08.11.2018р. до суду надійшло клопотання від ГУ НП в Одеській області про заміну неналежного відповідача в порядку ст.51 ЦПК України на належного - Малиновський РВ Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області, оскільки згідно Закону Національна поліція створена лише з 07.11.2015р. (т.1, а.с.181-182).

05.01.2019р. від представника ГУ НП в Одеській області надійшло клопотання про відкладання судового засідання, у зв`язку з чим судове засідання було відкладено на 20.03.2019р. (т.1, а.с.211).

У судовому засіданні 20.03.2009 року за участю позивача та представника ГУ НП в Одеській області, у зв`язку з заявою про заміну відповідача та у зв`язку з витребуванням відповіді щодо наявності кримінальної справи та результатів її розгляду, у розгляді справи була оголошена перерва до 21.05.2019 року, потім до 29.05.2019 року, потім до 21.06.2019 року, потім до 17.09.2019 року (т.1, а.с.215-216, 233-234, 260).

У судовому засіданні 17.09.2019 року суд задовольнив клопотання позивача та замінив неналежного відповідача в порядку ст.51 ЦПК України на належного - Малиновський РВ Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області та розгляд справи було відкладено на 11.11.2019р., потім на 13.12.2019 року, потім на 21.01.2020 року, куди учасники справи не з`явились (т.2, а.с.23-24, 38, 50, 123).

У зв`язку з цим, та вимогами, передбаченими 268 ЦПК України, датою складення цього судового рішення є 31.01.2020 року.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що 27.08.2012р. ст. слідчим СВ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області майором міліції Колос Ю.В., кримінальна справа відносно ОСОБА_3 провадженням закрита на підставі ст.6 ч.2 та ст. 213 ч.2 КПК України та скасовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд (т.1, а.с.13). При цьому в мотивувальній частині постанови зазначено, що всі слідчі дії відносно ОСОБА_1 , у тому числі і відносно ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , проводились незаконно.

Копію цієї постанови позивач отримав 19.07.2013р., про що свідчить лист Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 19.07.2013р. №31/21-в21189-Б (т.1, а.с.18).

Крім того, постановою ст. слідчого Малиновського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області Андрющенко Л.Р. від 05.12.2016 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про відшкодування майнових збитків, завданих під час розслідування кримінальної справи № 00 по кримінальному провадженню №70006479 від 07.10.2013 року відмовлено (т.1, а.с.14).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.03.2014р. (справа №522/23518/13-ц) позов ОСОБА_1 задоволено частково (т.1, а.с.163-169).

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів із єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 351 960,00 грн., яка згідно мотивувальної частини рішення складається з: 267960,00 грн. моральної шкоди та 84000,00 грн. витрачених коштів на послуги адвоката. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Проте, рішенням апеляційного суду Одеської області від 27.11.2014р. вищевказане рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2014 року по справі №522/23518/13-ц, в частині стягнення на користь ОСОБА_1 84 000,00 грн. за надання правової допомоги і в частині відмови йому в позові про відшкодування втраченого заробітку в розмірі 88 000,00 грн. скасовано та провадження по справі закрито (т.1, а.с.170-177).

Рішення в частині стягнення моральної шкоди змінено, з викладенням резолютивної частини рішення в іншій редакції.

Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, за участю Прокуратури Приморського району м. Одеси про відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями органів досудового слідства та суду задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з відповідної бюджетної програми на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 267 960,00 грн.(двісті шістдесят сім тисяч дев`ятсот шістдесят гривень 00 копійок). В решті рішення суду в цій частині залишено без змін.

Разом з тим, вищевказаним рішенням суду встановлено обставини порушення, проведення судового та додаткового досудового слідства, закриття кримінальної справи відносно ОСОБА_1 , обрання йому запобіжного заходу в вигляду тримання під вартою, підписки про невиїзд.

Крім того, судом зазначено, що під час розгляду кримінальної справи, 13.06.2006 року рішенням кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури м. Севастополя адвокатська діяльність ОСОБА_1 була припинена з причин порушення кримінальної справи за розглядом заяви ОСОБА_2 , у зв`язку з грубим порушенням позивачем Закону України «Про адвокатуру», правил адвокатської етики, присяги адвоката.

Судом також встановлено, що кримінальна справа відносно позивача розглядалася в Київському районному суді м. Одеси суддею Галій С.П. протягом п`яти років. Лише 24.05.2011 року винесений вирок, за яким ОСОБА_4 і ОСОБА_5 були виправдані, а ОСОБА_1 визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.143 КК України (в редакції 1960 року) та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на три роки з відстрочкою виконання покарання строком на два роки.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08.12.2011 року вищевказаний вирок відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 скасовано та справа направлена для додаткового розслідування прокурором Малиновського району м. Одеси, про що вказано вище.

27.08.2012 року старшим слідчим СВ Малиновського РВ ОМУ МУВС України в Одеській області було прийнято постанову про припинення провадження по кримінальній справі відносно позивача на підставі ст.6 п.2 та ст.213 п.2 КПК України. Із вказаної постанови вбачається, що слідчі дії відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 проводилися незаконно, в діях ОСОБА_1 відсутній склад злочину, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали місце цивільно-правові відносини, запобіжний захід підписка про невиїзд скасований (т.1, а.с.13).

Таким чином, суд обґрунтовано виходив із наявності та доведеності факту незаконного порушення відносно ОСОБА_1 кримінальної справи, взяття і тримання його під вартою, обрання в подальшому запобіжного заходу підписки про невиїзд, притягнення його як обвинуваченого та пред`явлення йому обвинувачення, а також незаконного засудження по справі за ч.2 ст.143 КК України та в кінцевому випадку припинення кримінальної справи на підставі п.2 ст.6, п.2 ст.213 КПК України, що завдало йому моральні втрати, призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому колегія суддів у справі №522/23518/13-ц також звернула увагу на те, що відносно ОСОБА_1 кримінальна справа порушувалась не тільки за ч.2 ст.143 КК України (в редакції 1960 року), але і за ст.ст.15 ч.4, 190 ч.3 КК України, а також за ч.2 ст.143 КК України по іншому епізоду.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що відносно позивача ОСОБА_1 провадження по кримінальній справі припинено в цілому за реабілітуючими обставинами, а тому він має право на відшкодування шкоди (втраченого заробітку, витрати на адвоката) за рахунок держави.

Згідно ст.12 Закону України № 266/94-ВР розмір відшкодування шкоди, зазначеної в п.п.1,4 ст.3 цього Закону, в яких іде мова про заробіток та інші грошові доходи, які втрачені внаслідок незаконних дій та суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, залежно від того, який орган провадив слідчі дії чи розглядав справу, в місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, про що виносять постанову (ухвалу).

У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди, громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Вказані пункти положення передбачають порядок визначення розміру шкоди, переліченої в п.п.1, 4 ст.3 Закону України № 266/94-ВР.

В суді апеляційної інстанції по вищевказаній цивільній справі №522/23518/13-ц позивач не заперечував проти того, що він не звертався до відповідних органів для визначення розміру шкоди, пов`язаної з втратою заробітку (доходу) адвоката та суми, сплаченої у зв`язку наданням йому юридичної допомоги. При викладених обставинах, колегія суддів рішення суду в цій частині скасувала і закрила провадження по справі відповідно до п.1 ч.1 ст.15 та п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України, оскільки ці вимоги позивача ОСОБА_1 були передчасними, а тому не підлягали розгляду в порядку цивільного судочинства.

По даній справі позивач просить стягнути матеріальну шкоду, спричинену йому внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності в період з 27.06.2003р. по 16.08.2004р. прокуратурою Одеської області.

Враховуючи зазначені підстави позову, а також те, що позивачем не було залучено прокуратуру Одеської області до участі у справі в якості відповідача, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині і судове рішення в цій частині в апеляційному порядку фактично не оскаржується.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів даної справи, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення матеріальної шкоди за період з 29.05.2005р. по 19.07.2013р., та витрат на правову допомогу в сумі 86000 грн., посилаючись на те, що він неодноразово звертався до слідчого відділу Малиновського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області із заявами та скаргами щодо втраченого заробітку, а саме: 02.06.2016р, 10.11.2016р., 04.08.2016р., 21.11.2016р., 05.12.2016р., у зв`язку з чим 05.12.2016р. отримав постанову ст. слідчого Андрющенко Л.Р. про відмову в задоволенні клопотання (т.1, а.с.14, 90). При цьому в мотивувальній частині постанови рекомендовано йому звертатись до суду.

На підставі статей 1-3, 11 Закону України № 266/94-ВР позивач просив стягнути на його користь за рахунок Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку через Державну казначейську службу України втрачений ним заробіток виходячи з мінімальної заробітної плати за період відсторонення від роботи з 27.06.2003р. по 16.08.2004р. протягом 13 місяців і 20 днів, а також з вини досудового слідства Малиновського РВ ГУМВС України м.Одеси не працював з 29.05.2005р. по 19.07.2013р. тобто протягом 98 місяців.

У відповідності до ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України №266/94-ВР шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню.

У наведених в ст. 1 Закону України № 266/94-ВР випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), у тому числі, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Таке відшкодування провадиться за рахунок коштів державного бюджету, в тому числі і суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги (пункти 1, 4 ст. 3, ч.1 ст. 4 Закону України №266/94-ВР).

Статтею 11 Закону України № 266/94-ВР встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

Таким чином, оскільки постановою ст. слідчого Андрющенко Л.Р. позивачу було відмовлено в задоволенні клопотання стосовно розгляду питання про відшкодування майнових збитків розрахунок і виплату втраченого заробітку, з рекомендацією звернення до суду для вирішення даного питання (т.1, а.с.14, 90), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Тобто, оскільки позивача було незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності, у зв`язку з чим він був позбавлений права отримувати заробіток в силу неможливості виконувати свою професійну діяльність та погіршенням здоров`я, що є обмеженням його права, то шкода, завдана внаслідок такої процесуальної дії підлягає відшкодуванню. Право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: ст. 1176 ЦК України і ст. 1 Закону України № 266/94-ВР.

Відсутність роз`яснення (повідомлення) особі про порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди не позбавляє цю особу права на відшкодування. Саме до такого висновку дійшла ВП ВС у постанові від 13.06.2018р. по справі №755/13879/16-ц.

Ухвалюючи судове рішення, суд виходив із того, що відповідно до ст. 3 Закону України № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди виникає у випадку: постановлення виправдувального вироку, а також закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю в діянні складу правопорушення. Розмір середнього заробітку, який громадянин втратив внаслідок незаконних дій, визначає орган що здійснював досудове розслідування або прокуратура, про що виносить відповідну ухвалу.

Згідно ст.4 Закону України № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Разом з тим, за змістом ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Відповідно до статті 43 Бюджетного кодексу України (далі БК України) при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Тобто, Державна казначейська служба України та її територіальні органи здійснюють казначейське обслуговування Державного бюджету України, а не уособлює Держаний бюджет України або державу.

Статтею 23 БК України визначено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Відповідно до пункту 23-1 статті 2 БК України єдиний казначейський рахунок - рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (Державній казначейській службі України), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні.

Виходячи з вищевикладеного в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про наявність правових підстав про захист порушених прав позивача в обраний ним спосіб за період з 29.10.2005р. по 27.08.2012р. (6 років 10 місяців) (82 місяці), тобто по час винесення постанови про припинення кримінального провадження.

Оскільки згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата станом на час проголошення рішення суду становить із 1 січня - 4723 грн., суд дійшов правильного висновку про стягнення вказаного розміру за 82 місці, що склало 387 286, 00 грн.

Що стосується позовної вимоги про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу у сумі 86000 грн., то колегія суддів також погоджується з вказаним висновком суду про необхідність задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки вони підтверджені укладеним 01.06.2005р. договором захисника адвоката Мангул П.М. з підозрюваним ОСОБА_1 про надання правової допомоги та квитанцією на суму 86000 грн. (т.1, а.с.79,80) як суми, сплаченої громадянином захиснику у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

При цьому колегія суддів зазначає, що вказані грошові кошти стягнуті не на підставі ст. 137 та ст. 141 ЦПК України, а на підставі п. 4 ст. 3, та ч.1 ст. 4 Закону України №266/94-ВР, а тому колегія суддів не погоджується із доводамизаявника апеляційної скарги про те, що вказані суми не підтверджені матеріалами справи та є неспівмірними з юридичними послугами, які надавав позивачу ОСОБА_1 його захисник Мангул П.М. в кримінальній справі.

При цьому колегія суддів зазначає, що згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Приморського районного суду м. Одеси залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 31 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14.04.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева