Постанова

Іменем України

23 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 759/16647/20

провадження № 61-12443св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кийтранс-2005»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2021 року в складі судді Ул`яновської О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2021 року в складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Желепи О. В., Кравець В. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кийтранс-2005» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

28 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кийтранс-2005» (далі - ТОВ «Кийтранс-2005», товариство)про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування своїх вимог зазначав, що 20 серпня 2020 року позивачу стало відомо про видачу відповідачем наказу від 04 березня 2020 року про його звільнення з посади водія за власним бажанням в порядку статті 38 КЗпП України. Підставою для видачі наказу є заява ОСОБА_1 про звільнення.

Зазначив, що він не звертався до ТОВ «Кийтранс-2005» із заявою про звільнення, як і не звертався із письмовим попередженням за два тижні про намір звільнитися. Вважав, що заява, яка вказана в оспорюваному наказі про звільнення, є сфабрикованою, а відтак і звільнення є незаконним.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Кийтранс-2005» від 04 березня 2020 року № 33 про звільнення;

- поновити позивача з 04 березня 2020 року на посаді водія автотранспортних засобів та стягнути з ТОВ «Кийтранс-2005» середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 04 березня 2020 року по день ухвалення рішення.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що між працівником та роботодавцем досягнуто домовленості про припинення трудових відносин на підставі статті 38 КЗпП України, оскільки після написання заяви про звільнення, позивач її не відкликав, що підтверджує волевиявлення позивача на звільнення. Жодного доказу на підтвердження того, що позивача звільнено неправомірно матеріали справи не містять. При цьому суд зазначив, що позивачем пропущено місячний строк, визначений статтею 233 КЗпП України на звернення до суду за вирішенням трудового спору, а поважність причин пропуску такого строку судом із наданих позивачем доказів встановити не є можливим.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2021 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 звільнено з роботи з порушенням трудового законодавства, оскільки матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 письмово за два тижні попередив ТОВ «Кийтранс-2005» про своє звільнення з 04 березня 2020 року.

Разом з тим, колегія суддів вважала, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в зв`язку з пропуском позивачем строку на звернення до суду з цим позовом, оскільки відповідно до встановлених обставин справи, позивач ознайомлений із оспорюваним наказом 04 березня 2020 року, а звернувся до суду з позовом 28 вересня 2020 року, що свідчить про порушення останнім вимог частини першої статті 233 КЗпП України.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Також просив розгляд касаційної скарги здійснити в судовому засіданні з викликом учасників справи.

Підставою касаційного оскарження зазначає, що суди застосували статтю 233 КЗпП України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05 липня 2017 року (провадження № 6-1033цс17), від 29 жовтня 2018 року в справі № 479/1065/17(провадження № 61-36709св18), від 16 березня 2016 року в справі № 6-2426цс15, від 14 березня 2018 року в справі № 463/952/15 (провадження № 61-5139св18), від 13 січня 2021 року в справі № 242/3602/19 (провадження № 61-4644св20), від 20 березня 2019 року в справі № 292/449/17 (провадження № 61-820св18), від 24 квітня 2019 року в справі № 336/4364/17 (провадження № 61-351св19), відповідно до яких визначено, що у справах про звільнення особа може в місячний строк звернутися до суду з дня вручення копії наказу про звільнення, або з дня видачі трудової книжки (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів попередніх інстанцій є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Заявник не погоджується з висновками судів про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом, оскільки ні копію наказу про звільнення, ні витягу з нього, ні копію трудової книжки позивачу надано не було. З наказом про звільнення позивач ознайомлений не був в інший спосіб, а трудова книжка йому не видана і на цей час.

Тому позивач зазначає, що ним не було пропущено строк звернення до суду, оскільки, за захистом свого права він звернувся в місячний строк з моменту отримання витягу з наказу про звільнення, як це передбачено статтею 233 КЗпП України, та дізнався і про своє звільнення і про підставу для такого звільнення, і лише після отримання цього документу позивач зміг визначити чи законне це звільнення.

Доводи інших учасників справи

У жовтні 2021 року ТОВ «Кийтранс-2005» надіслало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення залишити без змін, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, а доводи скарги висновків суду не спростовують.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із Святошинського районного суду м. Києва.

Справа надійшла до Верховного Суду у листопаді 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що 01 вересня 2007 року на підставі наказу № 134 ОСОБА_1 було прийнято на посаду водія категорії «Д» маршрутного таксі, з оплатою згідно штатного розкладу у ТОВ «Кийтранс-2005».

04 березня 2020 року ТОВ «Кийтранс-2005» видано наказ № 3 про звільнення ОСОБА_1 з роботи за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України. Підстава видачі наказу є заява ОСОБА_1 від 04 березня 2020 року (а. с. 19).

05 березня 2020 року ТОВ «Кийтранс-2005» надіслало на адресу зареєстрованого місця проживання позивача, а саме: АДРЕСА_1 , лист № 219, в якому відповідач просив ОСОБА_1 звернутися на підприємство для ознайомлення з наказом про звільнення з роботи та отримати трудову книжку у відділу кадрів за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 57).

Зазначений лист 10 березня 2020 року повернувся на адресу відправника з відміткою поштового відділення «неправильно зазначена (відсутня) адреса одержувача» (а. с. 58).

13 березня 2020 року позивач звернувся до ТОВ «Кийтранс-2005» із заявою в якій зазначив, що правові підстави для його звільнення в односторонньому порядку відсутні, він заяву про звільнення не писав, а тому просив пред`явити у разі наявності оригінал заяви про звільнення, поновити його на роботі у зв`язку із незаконністю його звільнення (а. с. 59).

У відповідь на заяву позивача від 13 березня 2020 року ТОВ «Кийтранс-2005» повідомило його листом від 16 квітня 2020 року № 230 про те, що вся інформація про трудову діяльність та документи зберігаються в особовій справі працівника, тому для ознайомлення із заявою про звільнення з роботи, запропоновано позивачу з`явитися до відділу кадрів (а. с. 60). Даний лист направлено на адресу ОСОБА_1 , вказану ним у заяві від 13 березня 2020 року, а саме: АДРЕСА_3 . До листа додано витяг з наказу від 04 березня 2020 року № 3.

06 серпня 2020 року адвокат Дем`янчук Г. В. звернулася в інтересах позивача до ТОВ «Кийтранс-2005» із адвокатським запитом в якому просила повідомити причини недопуску позивача до роботи та повідомити про причини ненарахування позивачу заробітної плати (а. с. 15-17).

У відповідь на адвокатський запит від 06 серпня 2020 року ТОВ «Кийтранс-2005» листом від 21 серпня 2020 року № 1120 повідомило, що 04 березня 2020 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України. До вказаного листа було додано витяг від 04 березня 2020 року з наказу № 3 (а. с. 18-20).

09 вересня 2020 року адвокат Дем`янчук Г. В. звернулася в інтересах позивача до ТОВ «Кийтранс-2005» із адвокатським запитом, в якому просила надати копію заяви ОСОБА_1 від 04 березня 2020 року про звільнення; довідку про доходи та довідку про середньомісячний заробіток позивача (а. с. 22-24).

У відповідь на адвокатський запит ТОВ «Кийтранс-2005» листом від 17 вересня 2020 року № 457 зазначило, що на виконання вказаного адвокатського запиту підприємством надсилаються витребувані документи, крім копії заяви ОСОБА_1 про звільнення, оскільки відповідно до Закону України «Про захист персональних даних» дана інформація є конфіденційною (а. с. 25).

Згідно довідки про доходи ОСОБА_1 у ТОВ «Кийтранс-2005» загальна сума доходу за період з 01 березня 2019 року до 04 березня 2020 року становить 54 221,95 грн (а. с. 26).

Згідно довідки про доходи ОСОБА_1 за період з 01 січня 2020 року до 29 лютого 2020 року середньомісячний заробіток складає 4 755,00 грн (а. с. 27).

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 визнав, що про наказ від 04 березня 2020 року про його звільнення йому було відомо в цей же день. В телефонному режимі - 04 березня 2020 року позивачу було повідомлено про наявність наказу про звільнення та можливість ознайомитися з таким наказом 05 березня 2020 року. Додав, що 05 березня 2020 року з`явився до ТОВ «Кийтранс-2005», але наказу про звільнення не отримав.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України.

Положеннями статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

При розірванні трудового договору з ініціативи працівника роботодавець може звільнити працівника в день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення. Визначення працівником дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

За змістом статті 38 КЗпП України право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує обов`язку роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави.

Сторони трудового договору мають право домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку, навіть якщо відсутні поважні причини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 661/1601/20 (провадження № 61-14982св20) міститься висновок про те, що «працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою».

При розірванні трудового договору з ініціативи працівника роботодавець може звільнити працівника в день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення. Визначення працівником дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою звільнення позивача стала його заява від 04 березня 2020 року. З заяви, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_1 директору ТОВ «Кийтранс-2005» подано заяву про звільнення його за власним бажанням (а. с. 61). Заяву підписано ОСОБА_1 та проставлено на ній дату підписання заяви - 04 березня 2020 року.

Дана заява, на яку посилається відповідач, не містить дати звільнення.

Тому відповідач не вправі був звільняти ОСОБА_1 не узгодивши з ним дату звільнення, а також до закінчення двотижневого строку після подачі ним заяви про звільнення, оскільки він про це не просив.

Крім того, матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 письмово за два тижні попередив ТОВ «Кийтранс-2005» про своє звільнення з 04 березня 2020 року.

Виходячи з зазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що звільнення відбулось з порушенням норм трудового законодавства щодо реалізації волевиявлення працівника.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року в справі № 279/3334/17 (провадження № 61-13875св20).

Разом з цим, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, оскільки позивач знав про оспорюваний наказ 04 березня 2020 року, а звернувся до суду з позовом 28 вересня 2020 року, що свідчить про порушення останнім вимог частини першої статті 233 КЗпП України, а тому відмовили у його задоволенні.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У статті 234 КЗпП України не передбачений перелік поважних причин для поновлення строку, їх поважність визначається судом в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц зазначено, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

У постанові Верховного Суду від 30 липня 2021 року у справа № 263/6538/18 (провадження № 61-1619св20) зазначено, що «у статті 234 КЗпП України не передбачений перелік поважних причин для поновлення строку, їх поважність визначається судом в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами».

КЗпП України не містить положень про порядок обчислення строків, тому в цьому випадку слід керуватися статтею 9 ЦК України про те, що у разі, якщо відносини не врегульовані іншими актами законодавства, зокрема, у трудових відносинах, слід застосовувати положення цього кодексу (субсидіарне регулювання).

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що про оскаржуваний наказ він дізнався 26 серпня 2020 року, коли отримав витяг з наказу про його звільнення, який отриманий з відповіддю на адвокатський запит. Зазначав, що ні копії наказу про звільнення, ні трудової книжки відповідач йому не видавав та не ознайомлював. Також зазначав, що лише в телефонному режимі йому було повідомлено про його звільнення з ТОВ «Кийтранс-2005» без повідомлення дійсних причин такого звільнення та у подальшому він звертався до відповідача з письмовою заявою з цього приводу, однак жодної відповіді, або будь-яких документів, як і трудової книжки чи копії наказу про своє звільнення не отримав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач знав про оспорюваний наказ 04 березня 2020 року, а звернувся до суду з позовом 28 вересня 2020 року, що свідчить про порушення останнім вимог частини першої статті 233 КЗпП України.

Однак суди залишили поза увагою те, що відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом про звільнення становить місяць з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Однак матеріали справи не містять доказів про те, що позивач був ознайомлений з наказом про його звільнення чи отримав трудову книжку 04 березня 2020 року. Також матеріали справи не містять доказів, зокрема, акта про те, що позивач відмовився від ознайомлення наказу про його звільнення чи відмовився від отримання трудової книжки.

Крім того, як встановили суди та вбачається з матеріалів справи 05 березня 2020 року ТОВ «Кийтранс-2005» надіслало на адресу зареєстрованого місця проживання позивача лист в якому відповідач просив ОСОБА_1 звернутися на підприємство для ознайомлення з наказом про звільнення з роботи та отримати трудову книжку. Однак зазначений лист 10 березня 2020 року повернувся на адресу відправника з відміткою поштового відділення «неправильно зазначена (відсутня) адреса одержувача» (а. с. 58).

13 березня 2020 року позивач звернувся до ТОВ «Кийтранс-2005» із заявою в якій зазначив, що правові підстави для його звільнення в односторонньому порядку відсутні, він заяву про звільнення не писав, а тому просив пред`явити у разі наявності оригінал заяви про звільнення, поновити його на роботі у зв`язку із незаконністю його звільнення (а. с. 59).

У відповідь на заяву позивача від 13 березня 2020 року ТОВ «Кийтранс-2005» повідомило його листом від 16 квітня 2020 року № 230 про те, що вся інформація про трудову діяльність та документи зберігаються в особовій справі працівника, тому для ознайомлення із заявою про звільнення з роботи, запропоновано позивачу з`явитися до відділу кадрів (а. с. 60). До листа додано витяг з наказу від 04 березня 2020 року № 3. Даний лист направлено на адресу ОСОБА_1 , вказану ним у заяві від 13 березня 2020 року, а саме: АДРЕСА_3 . Однак матеріали справи не містять доказів отримання позивачем зазначеного листа.

06 серпня 2020 року адвокат Дем`янчук Г.В. звернулася в інтересах позивача до ТОВ «Кийтранс-2005» із адвокатським запитом, в якому просила повідомити причини недопуску позивача до роботи та повідомити про причини ненарахування позивачу заробітної плати (а. с. 15-17).

У відповідь на адвокатський запит від 06 серпня 2020 року ТОВ «Кийтранс-2005» листом від 21 серпня 2020 року № 1120 повідомило, що 04 березня 2020 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України. До вказаного листа було додано витяг з наказу від 04 березня 2020 року № 3 (а. с. 18-20). Позивач зазначав, що саме, отримавши 26 серпня 2020 року зазначену відповідь, він був ознайомлений з наказом про його звільнення.

Матеріали справи не містять доказів, що трудову книжку та копію наказу про звільнення позивач отримав раніше 26 серпня 2020 року, або ухилявся від їх отримання до 26 серпня 2020 року.

Відповідачем протилежного не доведено, у зв`язку з чим, висновки судів попередніх інстанцій про те, що строк звернення до суду повинен відраховуватися саме з 04 березня 2020 року, коли позивач дізнався про своє звільнення не відповідають наведеним нормам матеріального права, оскільки відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Оскільки позивач ознайомлений з оскаржуваним наказом 26 серпня 2020 року, то саме з цієї дати необхідно обчислювати місячний строк звернення до суду.

Главою 18 ЦК України передбачені правила визначення та обчислення строків. Так, статтею 253 ЦК України визначено, що порядок перебігу строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати, або настання події, з якою пов`язано його початок. Закінчення строку, визначеного місцями спливає у відповідне число останнього місяця строку (частина третя статті 254 ЦК України). Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (частина п`ята статті 254 ЦК України).

Слід зазначити, що визначені законодавцем проміжки часу для обчислення строків, зокрема, місяць, є астрономічною умовою мінливою величиною, і визначенні без прив`язки до фактичної кількості днів у певному місяці з урахуванням того, що кількість днів у місяці змінюється. Перебіг строку розпочинається з наступного дня після відповідної календарної дати та закінчується у відповідне число наступного місяця.

В контексті обставин цієї справи можна підсумувати наступне. На адвокатський запит Дем`янчук Г. В. було надано відповідь з наданням копії наказу про звільнення ОСОБА_3 26 серпня 2020 року (а. с. 21). Перебіг місячного строку для звернення до суду у справах про звільнення в даному випадку розпочався 27 серпня 2020 року. Закінчився цей місячний строк 26 вересня 2020 року. 26 вересня 2020 року - субота, тому днем закінчення місячного строку для звернення до суду у справі про звільнення був наступний робочий день - понеділок, 28 вересня 2020 року.

Однак, як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом 28 вересня 2020 року (відповідно до штампу на конверті), тобто в межах строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України.

Виходячи з вищезазначеного, суди дійшли помилкового висновку про пропуск позивачем строку, визначеного статтею 233 КЗпП України, на звернення до суду щодо вирішення трудового спору.

Таким чином, підстави касаційного оскарження знайшли своє підтвердження.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 77-81, 83-87, 228, 229, 235, 263-265 ЦПК України визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій не досліджували питання стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку із чим не встановили фактичні обставини, а касаційний суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому в силу статті 411 ЦПК України Верховний Суд, застосовуючи принцип процесуальної економії, дійшов висновку про скасування постанови суду апеляційної інстанції з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Положеннями пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що порушення норм процесуального права допущені судом першої інстанцій, а суд апеляційної інстанції на ці порушення уваги не звернув, то справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції належить урахувати викладене у цій постанові, надати належну оцінку доводам і запереченням сторін та поданим ними доказам, встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 411, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2021 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

О. С. Ткачук