Справа № 289/1479/22
Номер провадження 2/289/409/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2022 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Кириленка О.О., розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЛАНД», приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича про повернення коштів (стягнутого за виконавчим написом),

ВСТАНОВИВ:

Позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЛАНД», приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Р.В. грошові кошти в порядку повернення стягнутого за виконавчим написом від 05.10.2020, вчиненого приватним нотаріусом Житомирського МНО Гораєм О.С., зареєстрованого в реєстрі за №58177, стягнути з відповідачів витрати на правову допомогу у сумі 50 000,00 грн., а також судовий збір. Свої вимоги позивач мотивує тим, що рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 21.06.2022 №289/1585/21 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 58177 від 05.10.2020, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЛАНД», заборгованості в розмірі 31139,76 грн., яка складається з 12190,76 грн. основного боргу (тіло кредиту), 18449,00 грн. заборгованості за комісією та 500,00 грн. плати за вчинення виконавчого напису. З 01.05.2021 з пенсійної виплати позивача проводяться утримання на проведення виконавчих дій, повернення авансового внеску стягувача, погашення боргу, основної винагороди приватного виконавця. Позивач вважає, що оскільки кошти були стягнуті на підставі виконавчого напису нотаріуса, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, тому на підставі ст. 1212 ЦК України підлягають поверненню стягнуті кошти.

Ухвалою судді від 07.09.2022 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 35).

29.09.2022 на адресу суду від приватного виконавця Клименка Р.В. надійшов відзив в якому зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. У провадженні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Р.В. перебувало виконавче провадження № 63984093 з примусового виконання виконавчого напису №58177, виданого 05.10.2020 приватним нотаріусом Житомирського МНО Гораєм О.С., про стягнення з боржника, яким є ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЛАНД» заборгованості у розмірі 31139,76 грн. Відшкодування приватному виконавцю понесених ним витрат не ставиться у взаємозалежність із визнанням виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, оскільки факт понесення витрат приватним виконавцем уже є безумовною підставою для відшкодування приватному виконавцю. Так як відповідачем у справах про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню виступає стягувач, то відшкодування витрат виконавчого провадження, відкритого на підставі такого виконавчого документа у разі визнання його таким, що не підлягає виконанню, доцільно здійснювати за рахунок стягувача. Нормами чинного Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено жодних підстав для звільнення боржника від обов`язку відшкодувати приватному виконавцю понесені ним витрати виконавчого провадження. Постанова приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Р.В. у виконавчому провадженні №63984093 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у встановленому законом порядку не оскаржувалася, а вимоги ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачають повернення виконавчого збору з державного бюджету України, а не винагороди приватного виконавця з рахунку приватного виконавця. Грошові кошти, які були стягнуті з боржника на користь ОСОБА_2 не є безпідставно набутими, оскільки підставою набуття коштів є чинні постанови приватного виконавця, тому відсутні правові підстави для застосування ст. 1212 ЦК України (а.с. 52-58).

23.09.2022 на електронну адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначив, що після подання вказаного позову було отримано повідомлення від приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Р.В. про стан заборгованості перед позивачем ОСОБА_1 , яке додано до матеріалів справи (а.с. 42-46, 47).

11.10.2022 на електронну адресу суду від представника позивача надійшли заперечення на відзив в якому зазначає, що стягнуті кошти в рамках виконавчого провадження відкритого на підставі виконавчого напису № 58177 від 05.10.2020 підлягають до стягнення з відповідачів, тому вимоги приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Р.В. викладені у відзиві є безпідставними (а.с. 69-71).

Розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно наявних даних, що містяться у автоматизованій системі документообігу суду КП «Д-3», рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 21.06.2022 у справі №289/1585/21 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 58177 від 05.10.2020, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЛАНД» заборгованості в розмірі 31139,76 грн., яка складається з 12190,76 грн. основного боргу (тіло кредиту), 18449,00 грн. заборгованості за комісією та 500,00 грн. плати за вчинення виконавчого напису. Вказане рішення набрало законної сили 22.07.2022.

Як вбачається з повідомлення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Р.В. від 13.09.2022 №4636, на примусовому виконанні у приватного виконавця перебуває виконавче провадження ВП №63984093 з примусового виконання виконавчого напису №58177 виданого приватним нотаріусом ЖМНО Гораєм О.С. 05.10.2020, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Аланд" заборгованості в розмірі 31139,76 гривень. Станом на дату відповіді в рамках виконавчого провадження стягнуто грошові кошти у розмірі 4820,06 грн., з яких: 3773,71 грн. сума боргу за виконавчим документом, яка перерахована на рахунок стягувача; 669,00 грн. витрати виконавчого провадження; 377,35 грн. основна винагорода приватного виконавця (а.с. 47).

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності речово-правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18).

Отже, як вже було зазначено, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги, що виконавчий напис нотаріуса в судовому порядку визнано таким, що не підлягає виконанню, підстава, за якою відповідач стягнув з позивача 3773,71 грн. відпала, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про повернення стягувачем коштів на підставі ст. 1212 ЦК України є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Р.В. безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 1046,35 грн., суд зазначає наступне.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ від 02.06.2016 (далі - Закон № 1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону № 1404-VІІІ примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Частинами першою, другою статті 5 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім винятків, установлених цією частиною.

Частиною першою статті 18 Закону встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною п`ятою статті 18 Закону під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» № 1403-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон № 1403-VIII) завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Частина ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Приписами статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Частиною четвертою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно з частиною першою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Відповідно до частин другої, третьої та четвертої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

З матеріалів справи встановлено, що в рамках виконавчого провадження ВП №63984093 приватним виконавцем Клименюком Р.В., стягнуто, зокрема, 669,00 грн. витрат виконавчого провадження; 377,35 грн. основної винагороди приватного виконавця.

Тобто, дії приватного виконавця в частині винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди та в частині визначення її розміру, вчинені на підставі вимог чинного законодавства, керуючись зазначеною у виконавчому документі інформацією.

Згідно повідомлення ГУ ПФУ в Житомирській області від 14.06.2021 з 01.05.2021 з пенсійної виплати позивача проводяться утримання відповідно до ст. 50 Закону згідно постанови від 12.03.2021 №63984093, яка надійшла від приватного виконавця Клименка Р.В. (а.с. 15).

Частиною першою статті 42 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

На виконання статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» Постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року № 643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця.

Таким чином, приймаючи постанову про відкриття виконавчого провадження одночасно з постановою про стягнення з боржника основної винагороди приватний виконавець діяв у відповідності до вимог статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

При цьому, вирішення питання про стягнення основної винагороди одночасно з відкриттям виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів та витрати виконавчого провадження, що передбачено абзацом другим частини третьої статті 42 вказаного Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 Закону України «Про виконавче провадження», приватний виконавець для здійснення примусового виконання рішень відкриває в банках рахунки, у тому числі за потреби в іноземній валюті, для: 1) обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів у національній та іноземній валютах та їх виплати стягувачам; 2) зарахування коштів виконавчого провадження; 3) зарахування винагороди.

Згідно з частиною третьою статті 44 Закону України «Про виконавче провадження», кошти, зазначені у пунктах 1 і 2 частини другої цієї статті, не є доходом приватного виконавця.

Враховуючи те, що позивач була обізнана про утримання з її доходів грошових коштів на користь приватного виконавця, а також щодо наявності правовідносин з примусового виконання рішення суду, це виключає факт безпідставного набуття приватним виконавцем грошових коштів.

Отже відсутні правові підстави для застосування ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням винагороди приватного виконавця, які не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні ст. 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження.

Вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові 201/8493/18 від 05 лютого 2020 року.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу адвокатом Бойком В.В. в розмірі 50 000 грн., суд виходить із наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно частин 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

В своїй постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Договір про надання правничої допомоги адвокатом - підписаний сторонами Буря А.М. (клієнт) та Бойком В.В. (адвокат) 03.08.2022. Пунктом 7.1. договору визначено, що він набирає чинності з моменту підписання його сторонами.

Відповідно до п.3.3. договору, сторони домовились про сплату гонорару адвокату після винесення остаточного рішення у справі у судах України.

До договору долучено кошторис витрат, датований 03.08.2022 на суму 50 000,00 грн. у відповідності до якого витрати складаються, зокрема, із консультування клієнта до початку написання позовної заяви, збір та опрацювання матеріалів, написання позовної заяви, консультування клієнта у процесі ведення справи, написання відповіді на відзив, написання заперечення по справі, написання додаткових пояснень.

При вирішенні питання щодо певних видів правничої допомоги адвоката Бойка В.В. судом враховується пов`язаність їх з розглядом справи, обґрунтованість та розумність.

Враховуючи складність справи та виконаних реально адвокатом робіт у цій справі, час витрачений адвокатом на виконання переліченого обсягу робіт, а також виходячи із принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу на загальну суму 50 000,00 грн. підлягають до часткового задоволення у сумі 6 000,00 грн. та підлягають стягненню з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЛАНД».

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "АЛАНД» на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 776,95 грн. пропорційно задоволеним позовним вимогам (а.с. 33).

Керуючись ст. ст. 83, 1212 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 141, 247, 258, 263-265, 268, 274 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЛАНД» (місцезнаходження: вул. Саксаганського, буд. 14, оф. 301, м. Київ, 01033, ), приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича (місцезнаходження: вул. Поправки Юрія, буд. 6, оф. 31, м. Київ, 02094) про повернення коштів (стягнутого за виконавчим написом) - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЛАНД» на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 3773 (три тисячі сімсот сімдесят три) грн. 71 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЛАНД» на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору у розмірі 776 (сімсот сімдесят шість) грн. 95 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 6000,00 (шість тисяч) грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено сторонами до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О. О. Кириленко