Постанова

Іменем України

26 жовтня 2022 року

місто Київ

справа № 712/1100/20

провадження № 61-4266св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Черкаська міська рада, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Черкаського апеляційного суду від 12 квітня 2022 року, ухвалену колегієюсуддів у складі Гончар Н. І., Сіренка Ю. В., Фетісової Т. Л.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у лютому 2020 року звернувся до суду із позовом до Черкаської міської ради, ОСОБА_2 , у якому просив визнати незаконними та скасувати рішення Черкаської міської ради від 02 жовтня 2019 року № 2-5208 «Про відмову у передачі земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_1 (вільна земельна ділянка, учасник АТО)» та рішення Черкаської міської ради від 02 жовтня 2019 року № 2-5256 «Про передачу земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_2 (вільна земельна ділянка)»; скасувати запис про право власності від 12 лютого 2020 року № 35483446 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що 04 липня 2018 року, маючи намір отримати у власність земельну ділянку, він, як учасник антитерористичної операції на сході України, звернувся до Черкаської міської ради із заявою про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, площею 0, 0780 га, в АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

06 серпня 2018 року він повідомив Черкаську міську раду про використання ним права мовчазної згоди та укладення договору на розробку документації із землеустрою, відповідно до частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України). Черкаська міська рада листом від 27 серпня 2018 року № 51151-з підтвердила факт застосування принципу мовчазної згоди.

Позивач зазначав, що 22 квітня 2019 року, після розроблення проєкту відведення земельної ділянки звернувся до Черкаської міської ради із заявою про затвердження документації із землеустрою та надання у власність земельної ділянки, площею 0, 0780 га, до якої додав проєкт землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки. Втім Черкаська міська рада не прийняла рішення щодо надання йому у власність спірної земельної ділянки у визначений чинним законодавством строк.

ОСОБА_1 звертав увагу на те, що рішенням від 31 січня 2019 року № 2-4015 Черкаська міська рада надала дозвіл на розроблення проєкту землеустрою спірної земельної ділянки ОСОБА_2 , тобто через 178 днів після надання Черкаською міською радою аналогічного дозволу позивачу.

На розгляд сесії Черкаської міської ради 02 жовтня 2019 року було одночасно винесено два питання щодо передачі спірної земельної ділянки позивачу та відповідачу. Черкаська міська рада, з урахуванням пропозиції постійної комісії з питань земельних відносин, архітектури, містобудування, реклами та комунальної власності міської ради від 21 серпня 2019 року, прийняла рішення № 2-5208 про відмову ОСОБА_1 в передачі у власність земельної ділянки та рішення № 2-5256 про передачу у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки.

Стислий виклад заперечень інших учасників справи

Черкаська міська рада та ОСОБА_2 заперечували проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим та не доведеним належними та допустимими доказами.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням від 29 грудня 2021 року Соснівський районний суд м. Черкаси задовольнив позов ОСОБА_1 .

Суд визнав незаконним та скасував рішення Черкаської міської ради від 02 жовтня 2019 року № 2-5208 «Про відмову у передачі земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_1 (вільна земельна ділянка, учасник АТО)».

Визнав незаконним та скасував рішення Черкаської міської ради від 02 жовтня 2019 року № 2-5256 «Про передачу земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_2 (вільна земельна ділянка)».

Скасував запис про державну реєстрацію права власності від 12 лютого 2020 року № 35483446 на земельну ділянку, загальною площею 0, 0780 га, з кадастровим номером :02:001:0008, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Здійснив розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 звернувся до Черкаської міської ради з заявою про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки раніше ніж ОСОБА_2 . Державна реєстрація земельної ділянки, площею 0, 0780 га, з кадастровим номером :02:001:0008, за адресою: АДРЕСА_1 , здійснена на підставі проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 11 вересня 2018 року, виготовленого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 . Тобто Черкаська міська рада передала відповідачу земельну ділянку, яка була сформована на підставі проєкту землеустрою, виготовленого на замовлення позивача ще до моменту звернення відповідача до Черкаської міської ради з заявою про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки. Також суд першої інстанції врахував, що позивач є учасником бойових дій, а відповідно до пункту 14 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасники бойових дій мають першочергове право на відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва. Черкаська міська рада в оскаржуваних рішеннях не обґрунтувала підстави надання переваги ОСОБА_2 під час вирішення питання про надання у власність останньому спірної земельної ділянки.

Постановою від 12 квітня 2022 року Черкаський апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_2 , рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 грудня 2021 року скасував.

Суд ухвалив нове рішення, яким залишив без задоволення позов ОСОБА_1 ; здійснив розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції не надав оцінки заяві ОСОБА_1 від 06 серпня 2018 року № 51151-3, у якій позивач просив залишити без розгляду та повернути на доопрацювання справу від 04 липня 2018 року № 51151-з відповідно до статті 123 ЗК України. Колегія суддів критично оцінила пояснення позивача про те, що заява від 06 серпня 2018 року не свідчить про бажання позивача залишити без розгляду документи та була підписана лише для того, щоб подати до Черкаської міської ради лист про використання права мовчазної згоди, оскільки у міській раді були тільки такі бланки заяв. Апеляційний суд виснував, що посилання на відсутність іншого бланка заяви у міській раді не свідчить про неможливість подати особою будь-якої іншої заяви, крім повернення документів без розгляду. Також суд апеляційної інстанції вважав безпідставними доводи позивача про неврахування Черкаською міською радою наявності у нього пільг учасника бойових дій, оскільки за висновками апеляційного суду ОСОБА_1 не набув права на замовлення та виготовлення проєкту відведення спірної земельної ділянки у зв`язку із залишенням без розгляду та поверненням його заяви від 04 липня 2018 року. Тому, на переконання суду апеляційної інстанції, його статус учасника бойових дій міська рада під час вирішення питання щодо передачі земельної ділянки не повинна була враховувати, оскільки він не набув права претендувати на надання йому земельної ділянки у власність.

Апеляційний суд не погодився з твердженнями позивача про те, що ОСОБА_2 передано земельну ділянку, яка сформована на підставі проєкту землеустрою, виготовленого на його замовлення, оскільки, як зазначив суд апеляційної інстанції, на замовлення ОСОБА_2 також було виготовлено технічну документацію із землеустрою на спірну земельну ділянку, втім, оскільки ця ділянка сформована на підставі проєкту, виготовленого на замовлення позивача, із присвоєнням їй кадастрового номера :02:001:0008, тому немає підстав для повторної реєстрації земельної ділянки із присвоєнням їй нового кадастрового номера.

Врахувавши наведене, суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що ОСОБА_2 не порушив порядок отримання у приватну власність земельної ділянки, оскільки за наданою Черкаською міською радою згодою ним замовлено та виготовлено проєкт відведення земельної ділянки, який затверджено міською радою та на підставі якого безоплатно передано відповідачу спірну земельну ділянку. Водночас ОСОБА_1 порушив встановлений законом порядок отримання у приватну власність земельної ділянки, оскільки, не отримавши згоди Черкаської міської ради на виготовлення проєкту землевідведення, в останній день строку для отримання такої згоди звернувся із заявою про залишення без розгляду та повернення на доопрацювання документів. З огляду на це у позивача не виникло право на використання мовчазної згоди для виготовлення проєкту відведення земельної ділянки. Самостійно виготовивши проєкт відведення земельної ділянки, позивач не набув першочергового права на отримання спірної земельної ділянки у власність, тому Черкаська міська рада обґрунтовано відмовила у затвердженні проєкту та передачі у власність земельної ділянки.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 11 травня 2022 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Черкаського апеляційного суду від 12 квітня 2022 року, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 грудня 2021 року залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

ОСОБА_1 , наполягаючи на тому, що оскаржуване судове рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального правата порушенням норм процесуального права, як підстави касаційного оскарження наведеного судового рішення визначив те, що:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норму права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц

(провадження № 14-28цс20) та у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2021 року у справі № 712/8720/20 (провадження № 61-7076св21). Відповідно до цих висновків вирішення спорів щодо правомірності діяльності органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який надав дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки декільком особам, залежить від оцінки таких дій як добросовісних чи недобросовісних. Така оцінка має здійснюватися в кожній справі окремо, виходячи з конкретних обставин справи.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Черкаська міська рада та ОСОБА_2 у червні 2022 року із застосуванням засобів поштового зв`язку надіслали до Верховного Суду відзиви, у яких просили касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою від 18 травня 2022 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , а ухвалою від 20 жовтня 2022 року призначив справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 Цивільного процесуального кодексу України

(далі -ЦПК України), відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що відповідно до посвідчення від 22 вересня 2016 року, серія НОМЕР_1 , ОСОБА_1 є учасником бойових дій.

04 липня 2018 року, маючи намір отримати у власність земельну ділянку, позивач як учасник антитерористичної операції на сході України звернувся до Черкаської міської ради з заявою про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, площею 0, 0780 га, в АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

06 серпня 2018 року ОСОБА_1 повідомив Черкаську міську раду про використання ним права мовчазної згоди та укладення договору на розробку документації із землеустрою.

Черкаська міська рада листом від 27 серпня 2018 року № 51151-з підтвердила факт застосування принципу мовчазної згоди та повернула заяву ОСОБА_1 від 04 липня 2018 року.

За замовленням ОСОБА_1 фізична особа-підприємець ОСОБА_3 розробив «Проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0, 0780 га, громадянину ОСОБА_1 безоплатно у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в АДРЕСА_1 . Кадастровий номер: :02:001:____».

22 квітня 2019 року після розроблення проєкту відведення земельної ділянки позивач звернувся до Черкаської міської ради з заявою про затвердження документації із землеустрою та надання у власність земельної ділянки, площею 0, 0780 га. До заяви позивач додав проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Черкаська міська рада в двотижневий строк, визначений у частині дев`ятій статті 118 ЗК України, не прийняла рішення про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-021 від 22 грудня 2021 року державна реєстрація земельної ділянки, площею 0, 0780 га, з кадастровим номером :02:001:0008, за адресою: АДРЕСА_1 , здійснена 12 лютого 2019 року на підставі проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 11 вересня 2018 року, виготовленого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 .

Також суди встановили, що 06 грудня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Черкаської міської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0, 10 га, у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

Рішенням від 31 січня 2019 року № 2-4015 Черкаська міська рада надала дозвіл ОСОБА_2 на розроблення проєкту землеустрою спірної земельної ділянки.

Згідно з протоколом від 21 серпня 2019 року № 151 постійна комісія з питань земельних відносин, архітектури, містобудування, реклами та комунальної власності Черкаської міської ради рекомендувала відмовити в передачі ОСОБА_1 земельної ділянки у власність. Причини та підстави такого рішення в протоколі не зазначені.

Відповідно до протоколу від 30 серпня 2019 року № 153 постійна комісія з питань земельних відносин, архітектури, містобудування, реклами та комунальної власності Черкаської міської ради рекомендувала передати земельну ділянку у власність ОСОБА_2 без зазначення підстав такого рішення.

02 жовтня 2019 року відбулось пленарне засідання 2 сесії Черкаської міської ради, на розгляд якої одночасно винесено два питання щодо передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Рішенням від 02 жовтня 2019 року № 2-5208 «Про відмову у передачі земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_1 (вільна земельна ділянка, учасник АТО)» Черкаська міська рада відмовила ОСОБА_1 в затвердженні проєкту землеустрою щодо відведення та передачі спірної земельної ділянки, площею 0, 0780 га, кадастровий номер :02:001:0008 безоплатно у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Рішенням від 02 жовтня 2019 року № 2-5256 «Про передачу земельної ділянки у власність по АДРЕСА_2 громадянину ОСОБА_2 (вільна земельна ділянка)» Черкаська міська рада затвердила проєкт землеустрою ОСОБА_2 щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_2 та передала відповідачу спірну земельну ділянку, площею 0, 0780 га, кадастровий номер *********** :02:001:0008 безоплатно у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 14 лютого 2020 року, індексний номер 51132729, 12 лютого 2020 року внесено запис про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0, 0780 га, кадастровий номер :02:001:0008.

Право, застосоване судом

Положеннями статті 41 Конституції України гарантовано кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

У частинах першій - третій статті 116 ЗК України зазначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема шляхом одержання громадянами земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0, 25 гектара, в селищах - не більше 0, 15 гектара, в містах - не більше 0, 10 гектара (пункт «г» частини першої статті 121 ЗК України).

Згідно з частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Стаття 118 ЗК України визначає, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності або комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Цей орган розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання відповідний орган не надав дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність особи, якій належить право власності на об`єкт нерухомості (жилий будинок, іншу будівлю, споруду), розташований на такій земельній ділянці, або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади у двотижневий строк з дня отримання погодженого проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Не можуть передаватися у власність земельні ділянки, які уже перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб. Такі земельні ділянки можуть бути передані у власність лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законодавством.

Згідно з частинами першою - п`ятою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проєктами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, аби мати змогу в подальшому точно визначити предмет відведення. Отже, цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати у власність в майбутньому.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц

(провадження № 14-28цс20).

У постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) за позовом про визнання наказу про надання у користування земельної ділянки на умовах оренди протиправним та його скасування, визнання договору оренди землі недійсним і скасування рішення про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, починаючи з моменту звернення особи до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, тривають переддоговірні відносини: сторони ведуть переговори щодо предмета договору, а саме щодо можливості укладення договору оренди в майбутньому та визначення певної земельної ділянки на масиві земель державної або комунальної власності у встановленому законом порядку.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у дозволі на виготовлення проєкту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись). Конкретизується ж земельна ділянка у проєкті землеустрою. Проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб, зокрема, перелік обмежень у використанні земельних ділянок (меж охоронних зон (наприклад, біля ліній електропередач), зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель); матеріали погодження проєкту землеустрою тощо (стаття 50 Закону України «Про землеустрій»).

Видача дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає надання згоди власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, аби мати змогу в подальшому точно визначити предмет оренди. Відповідно цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати в оренду в майбутньому. Затвердження проєкту землеустрою щодо відведення ділянки засвідчує згоду власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування) із вибором предмета оренди - земельної ділянки, конкретизованої у проєкті землеустрою. Отже, внаслідок зазначених дій майбутніми орендарем та орендодавцем погоджується одна із умов майбутнього договору - земельна ділянка, яка стане предметом оренди. Якщо земельна ділянка сформована, то розробка проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його затвердження позбавлені будь-якого сенсу.

Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що невиникнення договірних відносин між сторонами до моменту укладення договору не означає, що на переддоговірній стадії сторони не несуть жодних обов`язків стосовно одна одної. Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви недобросовісної чи нерозумної поведінки є численними і їх не може бути упорядковано у вичерпний перелік. Зокрема, недобросовісну поведінку може становити необґрунтоване припинення переговорів, пропозиція нерозумних умов, які завідомо є неприйнятними для контрагента, вступ у переговори без серйозних намірів (зокрема з метою зірвати укладення договору з третьою особою, наприклад, з конкурентом недобросовісної сторони переговорів), нерозкриття потрібної контрагенту інформації тощо.

Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що обов`язок діяти добросовісно поширюється на обидві сторони.

Можна кваліфікувати як недобросовісну таку поведінку власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування), коли він необґрунтовано зволікає з наданням дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не повідомляє чи несвоєчасно повідомляє про відмову у наданні дозволу або не наводить вичерпні мотиви такої відмови, надає дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду, необґрунтовано зволікає з розглядом проєкту землеустрою щодо відведення, безпідставно відмовляє у його затвердженні і у той же час надає дозвіл на розробку проєкту землеустрою та затверджує цей проєкт щодо іншої особи.

З іншого боку, якщо особа, отримавши дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сама зволікає з його розробкою та поданням на затвердження, вона цілком може очікувати, що земельна ділянка буде надана в користування іншій особі. Не вважатиметься добросовісною і поведінка особи, яка отримала дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробила проєкт та подала його на затвердження, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду.

Виходячи з викладеного, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що неможливо надати єдину універсальну відповідь на питання про те, чи є поведінка органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який надав дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кільком особам, правомірною чи неправомірною. Відповідь на це питання залежить від оцінки такої поведінки як добросовісної чи недобросовісної, і така оцінка має здійснюватися у кожній справі окремо виходячи з її конкретних обставин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) звернула увагу на те, що не можна вважати справедливим і розумним надання землі особі, яка раніше за інших дізналася про існування вільної земельної ділянки і звернулася з відповідною заявою. Такий підхід стимулює використання інсайдерської інформації, що є одним із проявів корупції, а тому є неприпустимим. Тим більше не можна вважати справедливим і розумним надання землі особі, яка пізніше за інших звернулася з відповідною заявою, але якій тим не менше надано перевагу. Такий підхід може створювати підґрунтя для розвитку корупції.

Отже лише факт звернення особи до компетентного органу з метою реалізації нею свого права на отримання земельної ділянки не підтверджує виникнення у такої особи обґрунтованого права на звернення до суду в разі надання у власність земельної ділянки, на яку вона претендувала, іншій особі. Вирішення питання про передачу особі у власність земельної ділянки має здійснюватися із дотриманням принципів добросовісності та розумності.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц (провадження № 14-301цс18) сформулювала висновок про те, що рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку.

Водночас у постановах Верховного Суду, зокрема, від 11 листопада 2020 року у справі № 472/1282/17 (провадження № 61-41390св18), від 09 червня 2021 року у справі № 128/1329/18 (провадження № 61-18426св19), від 13 червня 2022 року у справі № 278/2592/20

(провадження № 61-11128св21), від 30 червня 2022 року у справі № 700/305/20 (провадження № 61-4429св21) та від 01 липня 2022 року у справі № 700/309/20 (провадження № 61-11769св21), зроблено висновки про те, що за наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної чи комунальної власності у власність при безоплатній передачі земельних ділянок в межах встановлених правових норм, першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проєкту землеустрою якої сформована відповідна ділянка, якщо для цього не існує законних перешкод.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 звернувся до Черкаської міської ради із заявою про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність в межах норм безоплатної приватизації 04 липня 2018 року, а ОСОБА_2 - 06 грудня 2018 року, тобто п`ятьма місяцями пізніше за позивача.

Листом від 27 серпня 2018 року № 51151-з Черкаська міська рада підтвердила факт застосування принципу мовчазної згоди щодо надання позивачу дозволу на розробку проєкту землеустрою спірної земельної ділянки, а рішенням від 31 січня 2019 року № 2-4015 Черкаська міська рада надала такий дозвіл відповідачу.

У справі, що переглядається, основним є вирішення питання про те, на підставі проєкту землеустрою якої особи сформована спірна земельна ділянка, оскільки саме ця особа, за наявності двох або більше бажаючих отримати спірну земельну ділянку, має першочергове право на отримання земельної ділянки у власність при її безоплатній передачі.

Суд першої інстанції встановив, що державна реєстрація земельної ділянки, площею 0, 0780 га, кадастровий номер :02:001:0008, за адресою: АДРЕСА_1 , здійснена 12 лютого 2019 року на підставі проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 11 вересня 2018 року, виготовленого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 на замовлення позивача, що підтверджується витягом із Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-021 від 22 грудня 2021 року.

ОСОБА_2 не надав до суду доказів на підтвердження того, що спірну земельну ділянку сформовано за проєктом землеустрою, виготовленим на його замовлення.

Суд апеляційної інстанції помилково не врахував, що станом на час здійснення державної реєстрації спірної земельної ділянки минуло лише 12 днів з дня прийняття Черкаською міською радою рішення від 31 січня 2019 року № 2-4015 «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , громадянину ОСОБА_2 (вільна земельна ділянка)». Державна реєстрація земельної ділянки здійснена до укладення між ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 договору на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 11 березня

2019 року № 23.

Зазначене в сукупності доводить твердження позивача та висновок суду першої інстанції про те, що саме на підставі проєкту землеустрою, складеного на замовлення ОСОБА_1 , здійснено державну реєстрацію спірної земельної ділянки, площею 0, 0780 га, кадастровий номер :02:001:0008.

Суд першої інстанції правильно врахував, що оскільки спірну земельну ділянку сформовано на підставі проєкту землеустрою ОСОБА_1 , тому саме він мав першочергове право на отримання цієї земельної ділянки у власність при її безоплатній передачі.

Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що позивач вчинив потрібні дії щодо вирішення питання про отримання права власності на земельну ділянку - отримав дозвіл на розробку проєкту землеустрою земельної ділянки за принципом мовчазної згоди, розробив такий проєкт, за його заявою сформовано земельну ділянку, у зв`язку із чим він мав легітимні сподівання та правомірні очікування на закінчення процедури отримання у власність земельної ділянки. Водночас ОСОБА_2 не міг мати легітимних сподівань та правомірних очікувань на законне завершення процедури безоплатної приватизації земельної ділянки та надання йому спірної земельної ділянки у власність.

Скасовуючи законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції в частині визнання незаконними оскаржуваних рішень Черкаської міської ради, суд апеляційної інстанції врахував виключно те, що 06 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Черкаської міської ради із заявою про залишення без розгляду та повернення на доопрацювання справи від 04 липня 2018 року № 51151-з.

У такому висновку суд апеляційної інстанції залишив поза увагою приписи статті 89 ЦПК України, відповідно до яких оцінка судом доказів має ґрунтуватися на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні; суд має надати мотивовану оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо.

Так, на бланку заяви про залишення без розгляду та повернення на доопрацювання справи позивач послався на положення статті 123 ЗК України, в якій врегульовано питання щодо порядку надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування,та зазначив про долучення додатків, а саме копії опису справи від 04 липня

2018 року № 51151-з (тобто документів, доданих заявником до заяви про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки); листа до Черкаської міської ради від 06 серпня 2018 року (у якому ОСОБА_1 зазначив про застосування принципу мовчазної згоди, оскільки міська рада в установлений законодавством строк не надала вмотивованої відмови у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, та повідомив про укладення 06 серпня 2018 року з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 договору з розробки документації із землеустрою щодо розроблення документації із землеустрою на відведення земельної ділянки у власність в АДРЕСА_1 без надання дозволу); договору з розробки документації із землеустрою від 06 серпня 2018 року.

Наведене спростовує висновки суду апеляційної інстанції про те, що позивач залишив без розгляду заяву про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, оскільки подані учасниками справи докази у сукупності підтверджують намір позивача продовжити процес отримання спірної земельної ділянки у власність, тобто той факт, що позивач не втратив юридичного інтересу до набуття права власності на земельну ділянку на підставі безоплатної передачі із земель комунальної власності.

Також суд першої інстанції вірно врахував, що листом від 27 серпня

2018 року № 51151-з Черкаська міська рада підтвердила факт застосування принципу мовчазної згоди та повернула заяву ОСОБА_1 від 04 липня 2018 року разом із додатками, які були потрібні для розроблення проєкту відведення земельної ділянки.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що у зазначеному листі Черкаська міська рада навела частину сьому статті 118 ЗК України, у якій зазначено, що якщо відповідний орган у місячний строк не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову в його наданні, то зацікавлена особа має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє відповідний орган та додає договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Також Черкаська міська рада у цьому листі повідомила позивача про те, що проєкт землеустрою, розроблений та погоджений всіма необхідними службами міста, є підставою для підготовки проєкту рішення про передачу в приватну власність земельної ділянки та винесення питання на розгляд сесії Черкаської міської ради.

З огляду на встановлене Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначений лист є підтвердженням факту застосування принципу мовчазної згоди. У ньому немає посилання на залишення без розгляду та повернення на доопрацювання справи за заявою ОСОБА_1 , а також на допущення порушень процедури позивачем, а навпаки роз`яснено, що проєкт землеустрою є підставою для підготовки проєкту рішення про передачу в приватну власність земельної ділянки та винесення питання на розгляд сесії міської ради.

У подальшому Черкаська міська рада вчиняла дії, які також підтверджують, що позивач отримав дозвіл на розроблення документації із землеустрою, зокрема 21 серпня 2019 року постійна комісія з питань земельних відносин, архітектури, містобудування, реклами та комунальної власності Черкаської міської ради розглядала питання щодо заяви ОСОБА_1 та рекомендувала відмовити йому в передачі спірної земельної ділянки у власність без зазначення причин та підстав такого рішення; Черкаська міська рада включала наведене питання до порядків денних пленарних засідань на 27 червня та 02 жовтня 2019 року; ухвалила оскаржуване рішення за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 по суті.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) сформульовано висновок про те, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується на римській правовій максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції не врахував, що поведінка Черкаської міської ради, яка в суді посилалася на те, що принцип застосування мовчазної згоди не було реалізовано, оскільки позивач подав заяву про залишення заяви про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою без розгляду, є непослідовною, не відповідає попереднім діям міської ради.

Недобросовісність одного учасника цивільних відносин не повинна покладати негативні наслідки на інших учасників відносин, недобросовісність яких не доведена.

При вирішенні спору у цій справі суд першої інстанції правильно виходив із того, що Черкаська міська рада, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 та задовольняючи заяву ОСОБА_2 щодо надання у власність спірної земельної ділянки, не врахувала вимог статті 118 ЗК України, метою якої є уникнення конфлікту між заінтересованими особами на отримання земельної ділянки, положень статті 19 Конституції України щодо обов`язку органів державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, забезпечувати рівність конституційних прав і свобод громадян, та фактично надала необґрунтовану перевагу у відведенні земельної ділянки відповідачу.

Суд першої інстанції також обґрунтовано зазначив, що відповідно до пункту 14 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються пільги на першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва.

Наведене положення Закону не було враховано Черкаською міською радою при постановленні оскаржуваних рішень.

За таких обставин Верховний Суд погоджується із висновками суду першої інстанції про незаконність оспорюваних рішень Черкаської міської ради від 02 жовтня 2019 року № 2-5208 «Про відмову у передачі земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_1 (вільна земельна ділянка, учасник АТО)» та від 02 жовтня 2019 року № 2-5256 «Про передачу земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_2 (вільна земельна ділянка)».

Такі висновки суду першої інстанції відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20).

Висновки ж суду апеляційної інстанції зроблені без урахування зазначених висновків Великої Палати Верховного Суду, що доводить обґрунтованість доводів касаційної скарги. Також апеляційний суд не врахував висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 08 листопада 2021 року у справі № 712/8720/20 (провадження № 61-7076св21) з подібними фактичними обставинами, на яку посилається заявник в касаційній скарзі та в якій Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову, визнання незаконним оскаржуваного рішення Черкаської міської ради з тих підстав, що позивач, який першим звернувся за наданням дозволу на розробку проєкту землеустрою та отримав його за принципом мовчазної згоди, першим отримав легітимні сподівання та правомірні очікування на законне завершення процедури безоплатної приватизації земельної ділянки та надання йому цієї ділянки у власність.

Встановлені Верховним Судом порушення норм права є підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції.

Щодо вирішення судом першої інстанції вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права власності

Вирішуючи питання щодо можливості залишення в силі рішення суду першої інстанції, Верховний Суд врахував, що спір має бути вирішений так, щоб забезпечувати виконуваність постановленого судового рішення, що є остаточним.

Суд першої інстанції не врахував, що на час подання позову та ухвалення судового рішення про скасування запису про державну реєстрацію права власності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Тож у розумінні наведеної норми права у редакції, яка була чинною на час ухвалення судом першої інстанції рішення про задоволення позову, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, правомірним нині є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Отже, на момент ухвалення судом першої інстанції рішення скасування запису про державну реєстрацію права власності суперечило положенням частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тому рішення суду першої інстанції в цій частині у майбутньому не можна буде виконати.

У касаційній скарзі не наведені доводи щодо зазначеного порушення, допущеного судом першої інстанції, а Верховний Суд не має правових підстав, передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України, для виходу за межі доводів цієї касаційної скарги, проте, скасувавши оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зобов`язаний врахувати такі вимоги чинного законодавства. Інший підхід до вирішення такого правового питання свідчитиме про надмірний формалізм.

З наведених підстав рішення суду першої інстанції в частині скасування запису про державну реєстрацію права власності не може бути залишеним в силі та підлягає зміні шляхом зазначення про скасування державної реєстрації прав в Державному реєстрі речових прав на земельну ділянку, площею 0, 0780 га, кадастровий номер :02:001:0008, за ОСОБА_2 , що гарантуватиме можливість виконання судового рішення в цій частині.

Щодо розподілу судом першої інстанції судових витрат

Також Верховний Суд врахував, що суд першої інстанції стягнув солідарно з Черкаської міської ради та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір, в розмірі 2 522, 40 грн, тоді як чинним законодавством не передбачено солідарне стягнення суми судових витрат.

Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_2 додав довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 04 червня 2019 року,

серія 12 ААБ, № 460379, відповідно до якої ОСОБА_2 безтерміново встановлено І групу інвалідності.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп.

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні шляхом стягнення з Черкаської міської ради на користь ОСОБА_1 1/2 частини сплаченого ним судового збору, у розмірі 1 261, 20 грн, інша частина сплаченого позивачем судового збору в розмірі 1 261, 20 грн підлягає компенсації ОСОБА_1 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Щодо клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи з його участю

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Верховний Суд є судом права, а не факту, і, діючи в межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 400 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, які можуть додатково пояснити її учасники, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Верховний Суд створює учасникам справи належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Кожен із учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Водночас згідно із частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) однією з істотних гарантій справедливого судового розгляду є публічний судовий розгляд.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження в судових органах у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не в кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Аксен проти Німеччини» Axen v. Germany, заява № 8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі «Варела Ассаліно проти Португалії» Varela Assalino contre le Portugal, заява № 64336/01). Так, у випадках коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

ЄСПЛ у рішенні від 26 травня 1988 року у справі «Екбатані проти Швеції»Ekbatani v. Sweden, заява № 10563/83, зазначив, що якщо розгляд справи в суді першої інстанції був публічним, відсутність «публічності» при розгляді справи в другій і третій інстанціях може бути виправданою особливостями процедури в цій справі. Якщо апеляційна скарга стосується виключно питання права, залишаючи осторонь фактичні обставини справи, то вимоги статті 6 Конвенції можуть бути дотримані і тоді, коли заявнику не було надано можливості бути заслуханим в апеляційному чи касаційному суді особисто.

Оскільки Верховний Суд у справі, що переглядається, не встановив потреби викликати учасників справи з метою надання ними пояснень, то у задоволенні відповідного клопотання потрібно відмовити.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд не погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову, який суперечить правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) та у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2021 року у справі № 712/8720/20 (провадження № 61-7076св21),та ґрунтується виключно на переоцінці доказів, які були належно оцінені судом першої інстанції.

Також Верховний Суд встановив, що рішення суду першої інстанції в частині скасування запису про державну реєстрацію права власності є невиконуваним, оскільки суперечить положенням частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що є підставою для зміни рішення суду першої інстанції, шляхом зазначення про скасування державної реєстрації прав.

Верховний Суд додатково встановив, що суд першої інстанції помилково стягнув судові витрати в солідарному порядку з відповідачів, один з яких звільнений від сплати судового збору, проте відповідні докази ОСОБА_2 надав лише до суду апеляційної інстанції, що свідчить про існування підстав для зміни рішення суду першої інстанції в цій частині шляхом стягнення з Черкаської міської ради на користь позивача половини сплаченого ним судового збору, у розмірі 1 261, 20 грн, та компенсації позивачу іншої частини судового збору, в розмірі 1 261, 20 грн, за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд зробив висновок, що постанову суду апеляційної інстанції потрібно скасувати, а рішення суду першої інстанції в частині визнання незаконними та скасування рішень Черкаської міської ради підлягає залишенню в силі, а в частині скасування запису про державну реєстрацію права власності та розподілу судових витрат - зміні.

За приписами пунктів 3, 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд; скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.(частини перша - четверта статті 412 ЦПК України).

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , скасував оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції повністю та залишив в силі рішення суду першої інстанції в частині визнання незаконними рішень Черкаської міської ради, а в частині скасування запису про державну реєстрацію права власності змінив рішення суду першої інстанції, зазначивши про скасування державної реєстрації прав на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 .

З наведених підстав половина судових витрат, які підлягали сплаті при поданні касаційної скарги, у вигляді судового збору в розмірі 5 044, 80 грн, від сплати яких позивач звільнений на підставі пункту 16 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», підлягають стягненню з Черкаської міської ради в дохід держави, в розмірі 2 522, 40 грн, а решту судового збору, яка підлягала сплаті при поданні касаційної скарги, в розмірі 2 522, 40 грн, потрібно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Черкаського апеляційного суду від 12 квітня 2022 року скасувати та залишити в силі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 грудня 2021 року в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконними та скасування рішень Черкаської міської ради від 02 жовтня

2019 року № 2-5208 та № 2-5256.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 грудня 2021 року в частині скасування запису про державну реєстрацію права власності та розподілу судових витрат змінити, виклавши абзаци 4, 5 резолютивної частини в такій редакції.

Скасувати державну реєстрацію прав в Державному реєстрі речових прав на земельну ділянку, площею 0, 0780 га, кадастровий номер :02:001:0008, за ОСОБА_2 .

Стягнути з Черкаської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, у розмірі 1 261, 20 грн.

Компенсувати ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, у розмірі 1 261, 20 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Стягнути з Черкаської міської ради в дохід держави судовий збір, що підлягав сплаті при поданні касаційної скарги, у розмірі 2 522, 40 грн.

Компенсувати судовий збір, що підлягав сплаті при поданні касаційної скарги, у розмірі 2 522, 40 грн, за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко