Номер провадження: 22-ц/813/1400/22
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Одеської області у справі за позовом Заступника прокурора Приморського району м. Одеси (Одеська місцева прокуратура № 3) в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», Департаменту міського господарства Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування розпорядження, витребування майна з чужого незаконного володіння, на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Домусчі Л.В. 21 січня 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У грудні 2014 року Заступник прокурора Приморського району м. Одеси (Одеська місцева прокуратура № 3) в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», Департаменту міського господарства Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування розпорядження, витребування майна з чужого незаконного володіння (т. 1 а.с. 1-6, 61-66).

В обґрунтування позову Заступник прокурора посилався на те, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.09.2012 року за ОСОБА_1 було визнано право користування квартирою АДРЕСА_1 . Зобов`язано Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти договір найму.

У подальшому, дане заочне рішення суду від 10.09.2012 року згідно ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 02.04.2014 року було скасовано, та ухвалою суду від 15.05.2014 року позов залишено без розгляду. Між тим, на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №614 від 11.10.2012 року ОСОБА_1 було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 на займану площу за адресою: АДРЕСА_2 , із правом укладання договору найму. Розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №614 від 11.10.2012 року було скасовано згідно розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №734 від 26.11.2014 року.

На підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №250 від 14.05.2013 року, ОСОБА_1 було видано новий особовий рахунок № НОМЕР_2 на займану площу за адресою: АДРЕСА_2 , а рахунок № НОМЕР_1 закрито, з правом укладання договору найму. Згідно розпорядження органу приватизації Департаменту міського господарства Одеської міської ради №219802 від 30.09.2013 року двокімнатна квартира АДРЕСА_3 приватизована на ім`я ОСОБА_1 , що оформлено свідоцтвом про право власності на житло № 8-24242 від 30.09.2013 року.

На час звернення до суду із позовом розпорядження райадміністрації №250 від 14.05.2013 року та розпорядження органу приватизації Департаменту міського господарства Одеської міської ради №219802 від 30.09.2013 року не скасовані та спірне майно не повернуто із незаконного володіння відповідача.

Заступник прокурора зазначав, що згідно листів Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 16.10.2014 року №01-12/2227 та від 13.11.2014 року №01-12/2416, договір найму з ОСОБА_1 у районній адміністрації не укладався та такий договір відсутній. Разом із тим, на підставі договору дарування від 10.07.2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , останній набув у власність квартиру АДРЕСА_1 . У подальшому, ОСОБА_2 відчужив спірну квартиру на користь ОСОБА_3 згідно укладеного договору купівлі-продажу від 28.01.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В.

Представник прокуратури вважає, що первісний набувач ОСОБА_1 неправомірно набув право власності на спірну квартиру на підставі рішення суду, яке у подальшому було скасовано, а отже, і не мав права відчужувати квартиру. Таким чином, позивач вважав, що спірне майно вибуло з права власності Одеської міської ради поза її волею всупереч чинному законодавству, без будь-якого погодження з боку позивача.

Заочним рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 січня 2020 року у задоволенні позову заступника прокурора Приморського району м. Одеси (Одеська місцева прокуратура №3) в інтересах держави в особі Одеської міської ради, було відмовлено (т. 2 а.с. 23-27).

В апеляційній скарзі Перший заступник прокурора Одеської області просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, стягнути з відповідача на користь прокуратури Одеської області судовий збір за подання позову та апеляційної скарги, посилаючись порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 не мав перешкод у доступі до інформації щодо спірної квартири, і, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що квартира незаконно вибула з власності територіальної громади м. Одеси, що ставить під сумнів добросовісність його поведінки під час набуття права власності на нерухоме майно (т. 2 а.с. 39-48).

Сторони про розгляд справи на 29 березня 2022 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Першого заступника прокурора Одеської області підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 червня 2011 року на ім`я ОСОБА_1 було виготовлено технічний паспорт на спірну квартиру (т.1 а.с.81-83).

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала справа №2/1522/10487/11 за позовом ОСОБА_1 до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання належним користувачем житлового приміщення, визнання права користування житловим приміщення та зобов`язання вчинити певні дії.

За розглядом вказаної справи, заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено та визнано його належним користувачем реконструйованої квартири АДРЕСА_4 , та визнано за ним право користування даною квартирою. Зобов`язано Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради видати розпорядження на відкриття поточного рахунку квартири на ім`я ОСОБА_1 та укласти із ним договір найму квартири (т.1 а.с.19).

У подальшому, вказане рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.09.2012 року за заявою Заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі відповідача - Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, було скасоване (т.1 а.с.17).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2014 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду т.1 (а.с.16).

Однак, вказана ухвала суду першої інстанції була скасована 09.04.2015 року на підставі ухвали апеляційного суду Одеської області, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (т.1 а.с.120).

Позов ОСОБА_1 до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання належним користувачем житлового приміщення, визнання права користування житловим приміщення та зобов`язання вчинити певні дії згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень був залишений без розгляду згідно ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 21.09.2017 року (т.1 а.с.144).

Між тим, на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.09.2012 року Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради 11.10.2012 року було прийнято розпорядження №614 (п.3.14) про укладення договору найму житлового приміщення з гр. ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_4 , та видано особовий рахунок на склад родини в 1-ну особу (т.1 а.с.15), на підставі чого був укладений договір найму та видано особовий рахунок, що також підтверджується листом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 30.10.2013р.(т.1 а.с.7).

Згідно листа Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 11.10.2012 року за підписом начальника відділу обліку та розподілу житла вбачається, що ОСОБА_1 було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 на займану площу за адресою: АДРЕСА_2 , із правом укладання договору найму на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №614 від 11.10.2012 року (т.1 а.с.9).

У наступному, у зв`язку зі скасуванням рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.09.2012 року, згідно витягу із розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №734 від 26.11.2014 року, п.3.14 розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №614 від 11.10.2012 року було скасовано (т.1 а.с.18).

Також з матеріалів справи вбачається, що 14 травня 2013 року Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради було прийнято розпорядження №250, згідно п.3.16 якого зазначено, що квартиронаймачем квартири АДРЕСА_5 , є ОСОБА_1 , згідно акту обстеження дільниці 311 КП «ЖКС «Порто-Франківський» квартира складається з 2-х житл. кімнат пл..18,7 кв.м. , кухні 9,5 кв.м., санвузла пл..1,9 кв.м., заг. пл. 30,1 кв.м., та вирішено видати ОСОБА_1 особовий рахунок на склад родини в 1 особу (т.1 а.с.14). Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вказане розпорядження було прийнято не на виконання рішення суду, і доказів на спростування вказаного представниками прокуратури та Одеської міської ради до суду не надано.

На підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №250 від 14.05.2013 року, ОСОБА_1 14.05.2013р. було видано новий особовий рахунок № НОМЕР_2 на займану житлову площу 18,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , а раніше відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 закрито, з правом укладання договору найму (т.1 а.с.10).

У подальшому, згідно розпорядження органу приватизації Департаменту міського господарства Одеської міської ради №219802 від 30.09.2013 року, вирішено двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передати у приватну власність ОСОБА_1 (т.1 а.с.13), та 30 вересня 2013 року видано свідоцтво про право власності на квартиру № 8-24242 від 30.09.2013 року на ім`я ОСОБА_1 (т.1 а.с.12).

З матеріалів справи вбачається, що 10 липня 2014 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., серія та номер 483, ОСОБА_1 відчужив спірну квартиру на користь ОСОБА_4 (т. 1 а.с.11, 21).

У подальшому, ОСОБА_4 відчужив спірну квартиру на користь ОСОБА_3 згідно укладеного договору купівлі-продажу від 28.01.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. (серія та номер 260).

Станом на день розгляду справи власником спірної квартири залишався ОСОБА_3 , що підтверджується також інформаційною довідкою №197022993 від 21.01.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Однак, представник прокуратури вважав, що первісний набувач ОСОБА_1 неправомірно набув право власності на спірну квартиру на підставі рішення суду, яке у подальшому було скасовано, а отже і не мав права відчужувати квартиру. Тому, позивач вважав, що спірне майно вибуло з комунальної власності поза волею Одеської міської ради всупереч чинному законодавства, без будь-якого погодження з боку позивача.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Згідно ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцева рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Аналіз наведених положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну чи скасування.

Водночас, у ст. 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення й у ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року №7-рп/2009 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону).

Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Разом з тим, у вказаному рішенні Конституційного Суду України зазначено, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Аналіз наведених положень свідчить про можливість скасування органом місцевого самоврядування власного рішення, у той же час, реалізація зазначених повноважень можлива у разі дотримання сукупності умов, зокрема:

а) відсутність факту виконання рішення, що скасовується;

б) відсутність факту виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів або ж відсутність заперечень суб`єктів правовідносин щодо їх зміни чи припинення у разі виникнення таких правовідносин.

Натомість, ключовим питанням у контексті можливості скасування органом місцевого самоврядування свого владного управлінського рішення є визначення того, яким за своєю правовою природою є відповідний акт: нормативним чи ненормативним.

При цьому, ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Отже, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Як вірно встановлено судом, на час видання розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №734 від 26.11.2014 року, розпорядження №614 від 11.10.2012 року було ненормативним правовим актом одноразового застосування, яке станом на 26.11.2014 року вже вичерпало свою дію фактом його виконання.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у зв`язку із переукладанням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради з ОСОБА_1 договору найму згідно розпорядження Приморської районної адміністрації №250 від 14.05.2013 року, таке розпорядження також відноситься до ненормативного правового акту індивідуальної дії одноразового застосування, яке вичерпало свою дію виконанням.

Крім того, судом враховано, що на підставі скасованого співвідповідачем (Приморська районна адміністрація) рішення вже виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав, та зазначені рішення (розпорядження) є виконаними, у тому числі шляхом укладання договору найму і оформлення ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру у зв`язку з реалізацією права на приватизацію згідно закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Таким чином, суд вірно не погодився із правомірністю прийнятого райадміністрацією розпорядження №734 від 26.11.2014 року, оскільки воно прийняте за відсутності у відповідача у спірних правовідносинах необхідного обсягу повноважень на скасування власних ненормативних правових актів, зокрема розпорядження №614 від 11.10.2012 року.

Окрім того, представником позивача не доведено належними та допустимими доказами тих обставин, що ОСОБА_1 набув право власності на спірну квартиру на підставі рішення суду, яке у подальшому було скасовано. Зокрема, з матеріалів справи не вбачається, що оскаржуване розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №250 від 14.05.2013 року було прийнято на підставі та на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.09.2012 року.

Згідно листа Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» від 27.01.2015 року №33/о/13 (т. 1 а.с.47), позовні вимоги вони не визнали. У листі також зазначено, що розпорядження органу приватизації №219802 від 30.09.2013 року та свідоцтво №8-24242 від 30.09.2013 року про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 було оформлено згідно діючого на той час законодавства. Документи були належним чином засвідчені керівником підприємства по обслуговуванню житла. Вважають, що порушень з боку органу приватизації допущено не було.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що з боку позивача не доведено належними та допустимими доказами підстави та обґрунтування позову, з якими останній пов`язує вимоги щодо скасування розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №250 від 14.05.2013 року, скасування розпорядження органу приватизації Департаменту міського господарства Одеської міської ради №219802 від 30.09.2013 року та свідоцтва про право власності від 30.09.2013 року №8-24242 на квартиру АДРЕСА_1 .

З огляду на викладене, суд дійшов вірного висновку про відмову в цій частині позовних вимог.

Що стосується позовних вимог в частині витребування спірного майна з незаконного володіння ОСОБА_3 , то колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 придбав спірну нерухомість на підставі договору купівлі-продажу від 28.01.2015 року, укладеного з ОСОБА_4 , водночас, спірна квартира належала ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 10.07.2014 року, укладеного з ОСОБА_1 .

Тобто, ОСОБА_3 набув у власність спірну квартиру як третій власник, та міг не знати про те, що це майно вибуло з комунальної власності територіальної громади м. Одеси поза її волею. Викладене також не спростовано позивачем.

Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що у разі задоволення позову про скасування розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, скасування свідоцтва про право власності на квартиру, витребування квартири відбудеться непропорційне втручання держави у права власника квартири ОСОБА_3 , який нестиме у такому випадку індивідуальний надмірний тягар унаслідок витребування квартири з його власності з огляду незаконність рішень органу місцевого самоврядування (Приморська районна адміністрація Одеської міської ради), на підставі яких було укладено договір найму та оформлено право власності ОСОБА_1 у зв`язку з приватизацією, та квартира вибула з державної (комунальної) власності, і такому суспільному інтересу не відповідає.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Стаття 1 Першого протоколу до цієї Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.

Право держави витребувати нерухомість, належну до комунальної власності, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи, передбачене чинним законодавством України.

Правовідносини, щодо яких виник спір, стосуються витребування у ОСОБА_3 на користь територіальної громади м. Одеси у порядку частини першої статті 388 ЦК України нежитлового приміщення, яке вибуло з володіння територіальної громади поза її волею.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У разі, коли відчуження майна мало місце два і більше разів після укладення правочину, який у подальшому визнано недійсним, таке майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, як від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову на підставі частини першої статті 388 ЦК України.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором.

У частині першій статті 143 Конституції України передбачено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності

З огляду на частину п`яту статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі вирішувати питання їхнього відчуження.

Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (частина восьма статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Отже, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Одеська міська рада, яка, маючи делеговані повноваження щодо здійснення права власності від імені територіальної громади м. Одеси, повинна діяти виключено у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Судом також враховані рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

Разом із тим, у пункті 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Викладене відповідає висновку Верховного суду, викладеному у постанові від 22.01.2020 року у справі № 520/7397/15-ц.

Таким чином, враховуючи, що судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено правових підстав для скасування розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №250 від 14.05.2013 року то, відповідно, відсутні і правові підстави для витребування нерухомого майна (спірної квартири), яка належить добросовісному набувачу ОСОБА_3 , оскільки витребування такого майна буде непропорційним втручанням у право власності ОСОБА_3 та порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом, Першим заступником прокурора Одеської області, не надано жодного належного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_3 не мав перешкод у доступі до інформації щодо спірної квартири, і, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що квартира незаконно вибула з власності територіальної громади м. Одеси, що ставить під сумнів добросовісність його поведінки під час набуття права власності на нерухоме майно.

Колегія суддів враховує, що під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим, позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених вимог стосовно того, що ОСОБА_3 достеменно було відомо про те, що спірна квартира незаконно вибула з власності територіальної громади м. Одеси.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин, у зв`язку із чим заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 січня 2020 року підлягає зміні, із викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Одеської області - задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 січня 2020 року - змінити, викласти його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В решті рішення - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 15 квітня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе