ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5828/22 Справа № 189/143/21 Суддя у 1-й інстанції - Степанова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Городничої В.С.,

суддів Лаченкової О.В.,Петешенкової М.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Покровського районного суду Дніпропетровського районного суду від 29 червня 2022 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2021 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 20.08.2013 року, згідно з якою отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом в заяві. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредиту. Відповідач своєчасно не надала банку грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом та відсотками. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 13.01.2021 року має заборгованість в загальній сумі 20 663,02 грн, яка складається з наступного: 19 314,44 грн - заборгованість за тілом кредита, в т.ч.: 0,00 грн заборгованість за поточним тілом кредита, 19 314,44 грн - заборгованість за простроченим тілом кредита, 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками, 1 348,58 - заборгованість за простроченими відсотками, 0,00 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, 0,00 грн нарахована пеня, 0,00 грн нараховано комісії.

На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

Заочним рішенням Покровського районного суду Дніпропетровського районного суду від 03 березня 2021 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість станом на 13.01.2021 року за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 20.08.2013 року в розмірі 20 663,02 грн, яка складається з наступного: 19 314,44 грн заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 0,00 грн заборгованість за поточним тілом кредиту; 19 314,44 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн заборгованість по нарахованим відсоткам; 1 348,58 грн заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 0,00 грн нарахована пеня; 0,00 грн нараховано комісії.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 2 270,00 грн (а.с. 74-78).

Ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровського районного суду від 01 грудня 2021 року заочне рішення Покровського районного суду Дніпропетровського районного суду від 03 березня 2021 року скасовано, а справу призначено до розгляду (а.с. 125-126).

Заочним рішенням Покровського районного суду Дніпропетровського районного суду від 29 червня 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі (а.с. 195-198).

Не погодившись з таким рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на необгрунтованість рішення суду, не повне дослідження обставин справи, не відповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 201-206).

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову, оскільки не дослідив належним чином наявні в матеріалах справи докази та обставини справи.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалась.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду змінити в частині обґрунтування відмови у позові, а додаткове рішення суду залишити без змін.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необгрунтованості та недоведеності.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст.76,77,78,79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Судом встановлено, що 20 серпня 2013 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала анкету-заяву №б/н. У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

На підтвердження своїх позовних вимог Банк до кредитного договору додав Витяг з Тарифів (а.с. 14); Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 15-45); Довідку про видачу карток (а.с. 12); Довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с. 11); Розрахунок заборгованості (а.с. 5-10), а також виписку по картковому рахунку (а.с. 55-59).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 13 січня 2021 року за відповідачем рахується заборгованість за кредитним договором в розмірі 20 663,02 грн, яка складається з наступного: 19 314,44 грн - заборгованість за тілом кредита, в т.ч.: 0,00 грн заборгованість за поточним тілом кредита, 19 314,44 грн - заборгованість за простроченим тілом кредита, 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками, 1 348,58 - заборгованість за простроченими відсотками, 0,00 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, 0,00 грн нарахована пеня, 0,00 грн нараховано комісії.

Як вбачається з матеріалів справи, в анкеті-заяві від 20.08.2013 року сума кредитного ліміту не зазначена. Проте, відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (№ НОМЕР_1 ) оформленої на ім`я ОСОБА_1 , 20.08.2013 року було встановлено кредитний ліміт у розмірі 300,00 грн, який в подальшому неодноразово змінювався: 21.08.2013 року збільшено до 5 000,00 грн, 30.09.2014 року зменшено до 4 530,00 грн, 16.10.2014 року - збільшено до 5 000,00 грн, 14.11.2017 року зменшено до 5 000,00 грн, 16.02.2018 року - збільшено до 16 000,00 грн, 06.08.2018 року збільшено до 21 000,00 грн, 14.07.2020 року - зменшено до 21 000,00 грн, 06.08.2020 року зменшено до 0,00 грн. Збільшення кредитного ліміту до 16 000,00 грн також підтверджується і випискою з карткового рахунку відповідача.

Матеріалами справи, зокрема, довідкою про перевипуск кредитних карт підтверджується, що 20.08.2013 року ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 , термін дії картки до жовтня 2016 року, яку 14.11.2017 року було перевипущено № НОМЕР_2 , термін дії до травня 2021 року. Вказане також підтверджується випискою.

Відповідачем не надано доказів на спростування факту отримання кредитної картки зі встановленим кредитним лімітом з подальшим його збільшенням, а також факту користування вказаними кредитними коштами та здійснення погашення заборгованості за кредитним договором, що свідчить про те, що позичальник приймав всі умови в тому числі і збільшення кредитного ліміту, оскільки позичальник користувалась кредитними коштами і після такого збільшення.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 13.01.2021 року за відповідачем рахується заборгованість за кредитним договором в розмірі 20 663,02 грн.

Проте, відповідач не визнає факт наявності заборгованості, яку просить стягнути з нього позивач.

Надаючи оцінку, наданій позивачем виписці по картковому рахунку ОСОБА_1 , колегія суддів зауважує, що вони засвідчують факт користування відповідачем ОСОБА_1 кредитними коштами банку та здійснення погашення заборгованості по кредиту.

Слід звернути увагу на те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75.

Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, та береться судом апеляційної інстанції до уваги у сукупності з іншими доказами.

Колегія суддів зауважує, що з метою перевірки правильності та об`єктивності суми заборгованості перед банком, колегія суддів здійснила аналіз вказаної виписки по картковому рахунку відповідача.

Так, згідно власноручної калькуляції судом апеляційної інстанції вбачається, що станом на 01.12.2020 року відповідач використала кредитні кошти з урахуванням комісії на загальну суму 52 726,83 грн за період користування нею з 31.08.2014 року по 01.12.2020 року. Згідно графи сума комісії за користування кредитними коштами при знятті з картки, при здійснені розрахунків карткою, тощо Банком було стягнуто з позичальника комісію за вказаний вище період на загальну суму 1 700,05 грн. Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт того, що між сторонами було узгоджено такі умови договору, як комісія у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що Банком безпідставно було стягнуто таку комісію, що в свою чергу призводило до безпідставного збільшення розміру заборгованості. Згідно виписки Банком крім того нараховувалась ще комісія за обслуговування, яка також між сторонами узгоджена не була, що в свою чергу також призводило до безпідставного збільшення заборгованості. Враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку, що за період користування позичальником кредитними коштами (з 31.08.2014 року по 01.12.2020 року) останньою було використано кредитних коштів на загальну суму 51 026,78 грн (52 726,83 грн (загальний розмір використаних коштів з урахуванням комісії) 1 700,05 грн (загальний розмір комісії списаної з рахунку за користування кредитними коштами).

Колегія суддів враховує те, що позивач не довів правомірність проведення операції, відображеної у виписці, що призвело до списання коштів з картки відповідача та виникнення заборгованості, а саме: 31.05.2015 року (ZA KREDITNIJ LIMIT 1809/PB.UA) на суму 110,39 грн, не має можливості встановити дійсну правову природу вказаної операції та на якій правовій підставі вона здійснена Банком.

Також, Позивачем не доведено будь-якими належними та допустимими доказами правомірність нарахування та списання з карткового рахунку відповідача за період з 31.08.2014р. по 01.12.2020р. відсотків за використання кредитного ліміту на загальну суму 24 671,12 грн, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що між сторонами було узгоджено відсотки в анкеті-заяві, яка є предметом розгляду у вказаній справі та розмір таких відсотків, що також в свою чергу призвело до безпідставного збільшення заборгованості.

Враховуючи вказане колегія суддів вважає, що розмір заборгованості за відсотками за користування кредитом, які просить позивач стягнути з відповідача у розмірі 1 348,58 грн є необґрунтованим.

Також, з наданої позивачем виписки видно, що з рахунку відповідача здійснювались списання щомісячного платежу за послугою Миттєва розстрочка на загальну суму 11 940,20 грн, разом із тим, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення коштів за послугою Миттєва розстрочка, оскільки користування відповідачем вказаною послугою нічим об`єктивно не підтверджено, зокрема матеріали справи не містять будь-яких доказів укладення між сторонами кредитних договорів купівлі-продажу товарів у розстрочку на підставі яких можливо було б перевірити продавця товару, товар, його дійсну вартість, кількість платежів за договором, можливість нарахування відсотків за відповідним договором тощо.

Згідно з випискою наявною в матеріалах справи, відповідач за період користування кредитними коштами здійснювала погашення наявної заборгованості на загальну суму 69 425,12 грн.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що зазначена в позовній заяві сума заборгованості, яку позивач просив стягнути на власну користь, не підлягає задоволенню, оскільки, як встановлено вище згідно наведеного колегією суддів розрахунку, а також враховуючи вищевказані обставини у відповідача фактично відсутня заборгованість за кредитним договором та наявна переплата у розмірі 18 398,34 грн (51 026,78 грн (сума використаних позичальником кредитних коштів без врахування комісії) 69 425,12 грн (загальний розмір здійснених погашень кредитної заборгованості).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні вказаних вимог слід відмовити, оскільки вони є недоведеними та безпідставними.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі жодним чином не спростовують висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності у відповідача перед позивачем заборгованості за кредитним договором б/н від 20.08.2013 року.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У зв`язку з чим колегія суддів вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції в частині обгрунтування підстав відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»- задовольнити частково.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровського районного суду від 29 червня 2022 року - змінити в частині обгрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: В.С.Городнича

Судді: О.В.Лаченкова

М.Ю.Петешенкова