ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Хеопс А", треті особи: Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсними договорів купівлі-продажу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

28.11.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ТОВ "Хеопс А", третя особа - Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м.Дніпрі ради, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу. В обґрунтування позову посилалася на те, що від самого народження проживала разом з батьками у квартирі бабусі в АДРЕСА_1 . Батько і мати не мали власного житла і були зареєстровані у цій квартирі з 07 вересня 1999 року.

Зазначала, що згодом батько ОСОБА_2 придбав будинок в АДРЕСА_2 за договорами купівлі-продажу від 04 грудня 2006 року та від 03 березня 2007 року, а у січні 2008 року приватизував земельну ділянку під указаним домоволодінням площею 0,1000га, про що отримав державний акт на право власності на земельну ділянку від 21 січня 2008 року.

Зазначала також, що з березня 2007 року вона з батьками і старшою сестрою проживала у домоволодінні АДРЕСА_2 без реєстрації. Через два роки батькові для комерційної діяльності знадобились гроші, тому він продав домоволодіння і земельну ділянку ТОВ «Хеопс А» за договорами купівлі-продажу від 10 лютого 2009 року.

Посилаючись на те, що іншого нерухомого майна на момент продажу домоволодіння у неї не було, у зв`язку з відчуженням будинку змінився звичний уклад її життя, школа, батько продав житловий будинок без врахування її інтересів як дитини, без дозволу органів опіки та піклування, незважаючи на те, що на час відчуження вона була неповнолітньою, позивач просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_2 , укладений 10 лютого 2009 року між ОСОБА_2 та ТОВ "Хеопс А", посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В., зареєстрований в реєстрі за №139; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої в АДРЕСА_2 , кадастровий номер :03:336:0038, укладений 10 лютого 2009 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Хеопс А», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В., зареєстрований в реєстрі за №140.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Хеопс А", треті особи: Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсними договорів купівлі-продажу - задоволенні.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_2 , укладений 10 лютого 2009 року між ОСОБА_2 і ТОВ «Хеопс А», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 139.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 га, яка знаходиться в АДРЕСА_2 , кадастровий номер :03:336:0038, укладений 10 лютого 2009 року між ОСОБА_2 і ТОВ «Хеопс А», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 140.

Також вирішено питання щодо судових витрат ( том 1 а.с.66-68).

Не погодившись із рішенням суду, АТ КБ "ПриватБанк" звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (том 1 а.с.74-77).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 червня 2020 року року апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк" задоволено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2020 року - скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено (том 2 а.с.110-117).

Постановою Верховного Суду від 08 вересня 2021 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 червня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 2 а.с .131-136).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, з урахуванням постанови Верховного Суду від 08 вересня 2021 року, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Скасовуючи постанову апеляційного суду, Верховний Суд виходив із порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, з посиланням на постанову Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі №753/17720/18, від 04 листопада 2020 року у справі №642/1492/17 та від 21 липня 2021 року у справі №761/47244/19, в яких зазначено, що «приписи частини першої статті 369 ЦПК України щодо письмового провадження за наявними у справі матеріалами можуть бути застосовані судами апеляційної інстанції лише у випадку, якщо позивачем заявлені виключно вимоги майнового характеру і розмір ціни позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Якщо ж у справі наявні вимоги немайнового характеру, то розгляд такої справи у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи».

При новому розгляді справи, розгляд справи призначено в загальному порядку з повідомленням сторін про розгляд справи.

Нових доводів та доказів сторонами не надано, у зв`язку з чим колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції, на підставі наявних в матеріалах справи доказів та в межах доводів апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач - батько позивачки ОСОБА_2 до лютого 2009 року був власником домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_2 , на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу домоволодіння від 04 грудня 2006 року і нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу 1/2 частки домоволодіння від 03 березня 2007 року, а також земельної ділянки під цим домоволодінням для його обслуговування (кадастровий номер - :03:336:0038) розміром 0,1000 га на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 21 січня 2008 року (а.с.10-19).

10 лютого 2009 року ОСОБА_2 уклав з ТОВ «Хеопс А» договір купівлі-продажу домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В., зареєстрований у реєстрі за №139 (а.с.20-22).

Того ж дня, 10 лютого 2009 року, ОСОБА_2 уклав з ТОВ «Хеопс А» договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 га за цією ж адресою, кадастровий номер :03:336:0038, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В., зареєстрований в реєстрі за №140 (а.с.23-24).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, укладаючи правочини щодо відчуження нерухомого майна діяв недобросовісно, зазначаючи ті обставини, що право користування будинком дитина не має, а тому відчужувач і не отримав згоди органу опіки та піклування, спірне домоволодіння та земельна ділянка продані батьком без дозволу органу опіки та піклування, хоча позивач мала право користування цим житлом, яке було втрачене внаслідок цього продажу, але в силу свого віку не могла у повній мірі здійснювати свого волевиявлення, тому укладення оспорюваних правочини призвело до звуження майнового права позивача, порушення охоронюваного законом інтересу дитини щодо користування жилим приміщенням, порушення гарантій збереження права дитини на житло.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Так, згідно статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів.

Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо їх майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною шостою статті 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, укладення батьками правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування може бути підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України.

Вирішуючи спори щодо захисту прав дітей під час укладення договорів купівлі-продажу, суди повинні в кожному конкретному випадку перевіряти право користування житловим приміщенням дитиною, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі, серед яких зазначена й дитина) та на законі (стаття 405 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Разом із тим, передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Зазначений правовий висновок висловлений в постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15 та від 10 лютого 2016 року № 6-3005цс15.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі «Ейрі проти Ірландії» (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

У зв`язку з наведеним суд повинен виходити з того, чи мала неповнолітня дитина право користування спірним домоволодінням на момент укладення договору купівлі-продажу, та чи порушено внаслідок відчуження домоволодіння її немайнові права (право користування зазначеним житлом).

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Матеріалами справи встановлено, що позивач зазначала, що від самого народження проживала разом зі своїми батьками в квартирі бабусі в АДРЕСА_1 , батько і матір позивача були зареєстровані у вказаній квартирі з 07 вересня 1999 року, з березня 2007 року позивач проживала у спірному домоволодінні без реєстрації.

Таким чином, враховуючи, що батьки позивача та позивач були зареєстровані за іншою адресою, підстави вважати, що спірними договорами купівлі-продажу порушено право позивача користування зазначеним житлом відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не набула самостійного права на проживання в будинку по АДРЕСА_2 , права власності на цей будинок вона не мала, права позивача не порушені, є обґрунтованими.

Враховую викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки права позивача порушенні не була, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Також колегія суддів зазначає, що підстав для застосування застосування строку позовної давності не має, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 267 ЦК України, передбачена можливість застосування позовної давності, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

У суді апеляційної інстанції заявити про сплив позовної давності може сторона у спорі, яка доведе неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції, зокрема у разі, якщо відповідну сторону не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи місцевим судом.

Заява про сплив позовної давності, зроблена будь-якою іншою особою (в тому числі й учасником судового процесу, включаючи прокурора, який не є стороною у справі), крім сторони у спорі, не є підставою для застосування судом позовної давності. Зокрема, частиною шостою ст.53 ЦПК України передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права і обов`язки, встановлені статтею 43 цього Кодексу; при цьому права сторони, визначені, зокрема,статтею 43 ЦПК України та іншими нормами цього Кодексу, є саме процесуальними, в той час як згаданий припис статті 267 ЦК України є нормою права матеріального і не може розумітися як можливість застосування судом позовної давності за заявами третьої особи.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що у даній справі позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Таким чином, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що у відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В порядку ч.13 ст.141 ЦПК України з позивача на користь АТ КБ "ПриватБанк" підлягають стягненню судові витрати за звернення з апеляційною скаргою в розмірі 2 305 грн. 20 коп.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2020 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Хеопс А", треті особи: Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсними договорів купівлі-продажу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" () судові витрати в розмірі 2 305 грн. 20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: