ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1395/22 Справа № 215/3241/21 Суддя у 1-й інстанції - Квятковський Я. А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 жовтня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.01.2013 року у справі № 441/6243/12 припинено дію договору про надання юридичних послуг від 27.08.2010 року, укладеного між адвокатом Ісаєвим С.В. і ОСОБА_1 по наданню правової допомоги і здійснення захисту останнього, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 31 400,00 грн. отриманої оплати за вказаним договором, 314,00 грн. судового збору. Рішення набрало законної сили 29.01.2013 року, проте виконано в повному обсязі в примусовому порядку лише 26.02.2020 року.

Посилаючись на те, що на даний час зазначене рішення суду відповідачем не виконано, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 59 433,55 грн., з яких: 8 020,36 грн. 3 % річних; 51 413,19 грн. інфляційні втрати.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.10.2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 4 817,21 грн., яка складається із: 1 679,28 грн. 3 % річних; 3 137,93 грн. інфляційні втрати.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просить скаргу позивача залишити без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.01.2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 31 400,00 грн. та 314,00 грн. судового збору (а.с.7-8).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Вірко С.Г. від 05.12.2019 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного рішення (а.с.9-10).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Вірко С.Г. від 26.02.2020 року виконавче провадження закінчено у зв`язку із виконанням рішення суду за виконавчим листом № 441/6243/12, що також підтверджується платіжними дорученнями та випискою по надходженням на платіжну картку ОСОБА_1 (а.с.11-12,13,14,15,16).

Згідно банківських квитанцій відповідачем перераховано приватному виконавцю кошти в сумі 723,09 грн. від 21.01.2020 року, 3 318,97 грн. від 02.01.2020 року та 30 999,40 грн. від 25.02.2020 року на виконання судового рішення (а.с.70-73).

Факт виконання рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.01.2013 року не заперечувався самим відповідачем.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті ж самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За розрахунками, проведеними судом, інфляційні витрати та 3 % річних, з урахуванням дати звернення позивача до суду 17.05.2021 року, триваючого характеру правопорушення, погашення боргу, трирічного строку позовної давності, за період з 17.05.2018 року по 02.01.2020 року, з 03.01.2020 року по 21.01.2020 року та з 22.01.2020 року по 25.02.2020 року (дата повного виконання судового рішення) складають:

3 % річних становить:

- з 17.05.2018 року по 02.01.2020 року (596 днів) при сумі боргу 31 714,00 грн. = 1 553,54 грн.;

- з 03.01.2020 року по 21.01.2020 року (19 днів) при сумі боргу 28 822,19 грн. = 44,89 грн.;

- з 22.01.2020 року по 25.02.2020 року ( 35 днів) при сумі боргу 28 181,28 = 80,85 грн.

Всього: 1 679,28 грн.

Інфляційні втрати становлять:

- за червень 2018 року - грудень 2019 року = 2 995,75 грн.

- за січень 2020 року = 57,64 грн.;

- за лютий 2020 року = 84,54 грн.

Всього: 3 137,93 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та 3 % річних в розмірі 4 817,21 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем рішення суду від 18.01.2013 року по справі № 441/6243/12 виконано лише 25.02.2020 року, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення за час прострочення виконання судового рішення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

Визначаючи період, за який підлягають стягненню інфляційні втрати та 3 % річних, суд виходив з того, що рішення суду у справі № 441/6243/12 набрало законної сили 29.01.2013 року, отже з цього дня і виникло грошове зобов`язання. З урахуванням дати звернення позивача до суду 17.05.2021 року, триваючого характеру правопорушення, погашення боргу, трирічного строку позовної давності, період до стягнення становить з 17.05.2018 року по 02.01.2020 року, з 03.01.2020 року по 21.01.2020 року та з 22.01.2020 року по 25.02.2020 року (дата повного виконання судового рішення).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Крім того, у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість не припинилось та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Отже, кредитор має право на отримання сум, передбачених у статті 625 ЦК України, за увесь час прострочення. При цьому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає в кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Такий правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), який є обов`язковим для застосування судом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2013 року році зобов`язання відповідача сплатити борг не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Тому, кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Судом апеляційної інстанції установлено, що рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.01.2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 31 400,00 грн. та 314,00 грн. судового збору (а.с.7-8).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Вірко С.Г. від 05.12.2019 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного рішення (а.с.9-10).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Вірко С.Г. від 26.02.2020 року виконавче провадження закінчено у зв`язку із виконанням рішення суду за виконавчим листом № 441/6243/12, що також підтверджується платіжними дорученнями та випискою по надходженням на платіжну картку ОСОБА_1 (а.с.11-12,13,14,15,16).

Згідно банківських квитанцій відповідачем перераховано приватному виконавцю кошти в сумі 723,09 грн. від 21.01.2020 року, 3 318,97 грн. від 02.01.2020 року та 30 999,40 грн. від 25.02.2020 року на виконання судового рішення (а.с.70-73).

Відповідачем рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.01.2013 року від 18.01.2013 року по справі № 441/6243/12 виконано лише 25.02.2020 року.

Факт виконання рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.01.2013 року не заперечувався самим відповідачем.

Визначаючи розмір заборгованості, на яку підлягають нарахуванню інфляційні втрати та 3 % річних, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.01.2013 року у справі № 441/6243/12 в добровільному порядку боржником було виконано лише 25.02.2020 року, у зв`язку з чим при визначенні сум, передбачених статтею 625 ЦК України, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, врахував трирічний строк позовної давності.

Визначаючи період, за який підлягають стягненню інфляційні втрати та 3 % річних, суд першої інстанції правильно виходив з того, що рішення суду у справі № 441/6243/12 набрало законної сили 29.01.2013 року, отже з цього дня і виникло грошове зобов`язання. З урахуванням дати звернення позивача до суду 17.05.2021 року, триваючого характеру правопорушення, погашення боргу, трирічного строку позовної давності, період до стягнення становить з 17.05.2018 року по 02.01.2020 року, з 03.01.2020 року по 21.01.2020 року та з 22.01.2020 року по 25.02.2020 року (дата повного виконання судового рішення).

Колегія суддів вважає помилковим визначення позивачем у позовній заяві початком періоду, за який підлягають стягненню інфляційні втрати та 3 % річних з 18 січня 2013 року (з моменту ухвалення рішення суду про розірвання договору та стягнення витрат по оплаті юридичних послуг), оскільки початок періоду слід визначати з моменту набрання законної сили рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.01.2013 року (29 січня 2013 року), яке боржник не виконав та за невиконання якого кредитор має право на отримання сум, передбачених у статті 625 ЦК України.

За таких обставин, враховуючи викладене, оцінивши докази у справі суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог, пославшись на наявність підстав для застосування положень частини другої статті 625 ЦК України та стягнув з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання за зазначений період часу.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував строк позовної давності, оскільки законом встановлено право кредитора на отримання від боржника інфляційних втрат та 3 % річних з моменту виникнення грошового зобов`язання і до моменту його погашення, колегія суддів не приймає до уваги.

Главою 19 ЦК України визначено строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої зазначено в рішенні, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року (провадження № 14-254цс19) зазначено про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Враховуючи дату звернення позивача до суду 17.05.2021 року, трирічний строк позовної давності, суд першої інстанції правильно визначив період до стягнення з 17.05.2018 року по 02.01.2020 року, з 03.01.2020 року по 21.01.2020 року та з 22.01.2020 року по 25.02.2020 року (дата повного виконання судового рішення).

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішень суду першої інстанції.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 26 квітня 2022 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко