Номер провадження: 22-ц/813/4506/22
Номер справи місцевого суду: 505/1321/17
Головуючий у першій інстанції Івінський О.О.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сегеди С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 03 серпня 2021 року, постановленого під головуванням судді Івінського О.О. у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення трьох процентів річних по простроченій сумі заборгованості, -

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який згодом був уточнений до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення трьох процентів річних по простроченій сумі заборгованості.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 28 липня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики. Предметом договору були грошові кошти в загальному розмірі 39 200 євро. У зв`язку з тим, що відповідач не повертав ні основний борг ні проценти за користування боргом, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення з нього та його поручителів боргу. 22 квітня 2016 року ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області було затверджено Мирову угоду між ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , укладену ними 22 квітня 2016 року на наступних підставах: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в повній мірі погоджуються з позовними вимогами ОСОБА_3 і визнають, що їх заборгованість перед позивачем складає 100047 євро та 314481 грн. ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до 15 березня 2017 року, передають ОСОБА_3 45000 євро. Натомість, ОСОБА_3 , після одержання 45000 євро, в рахунок погашення позовних вимог, відмовляється від своїх позовних вимог по цивільній справі №505/355/16-ц та визнає, що борг, визнаний відповідачами в п.1 цієї мирової угоди, виконаний в повному обсязі. У разі не виконання відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 домовленості про передачу ОСОБА_3 до 15 березня 2017 року, 45000 євро, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 зобов`язуються повністю сплатити ОСОБА_3 , борг у порядку звернення мирової угоди до примусового виконання. Але до вказаного терміну відповідачі свої зобов`язання перед ОСОБА_3 не виконали, тому у ОСОБА_3 виникло право стягнути з відповідачів заборгованість у сумі 29600 євро.

На підставі вищевикладеного позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на його користь 3% за користування коштами з суми заборгованості 29 600 євро починаючи з 22 квітня 2016 року по 01 квітня 2021 року (терміном 47 місяців) у сумі 3478 євро.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 03 серпня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 3% за користування коштами з суми заборгованості 29 600 євро починаючи з 22 квітня 2016 року по 01 квітня 2021 року (терміном 47 місяців) у сумі 3478 євро.

Також, стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у рівних частках на користь держави судовий збір у розмірі 1 109, 59 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Касьяненко Д.Л., представник ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а також, що судом порушені норми процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги адвокат Касьяненко Д.Л., представник ОСОБА_2 зазначив, що позивачем пропущено строки позовної давності за основною вимогою та додатковими. Заборгованість у відповідача виникла 29 серпня 2013 року, з дати останнього платежу за розпискою, отже позивач повинен був звернутися до суду з позовом 29 серпня 2016 року, проте позивач всупереч наведеному, звернувся з позовом до відповідача лише у травні 2017 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Також апелянт зазначив, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права шляхом звернення до суду з окремим позовом про стягнення пені, 3-х процентів річних по простроченій сумі заборгованості, процентів за користування взятими в борг коштами, адже відповідно до норм чинного законодавства, позивач мав звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди.

Крім того, апелянт зазначив, що є підтвердженою сума повернення коштів відповідачем на суму 14 600 євро, а тому є безпідставним розрахунок 3% річних з суми 29600 євро, тому що позивач повинен був надати розрахунок з суми 24600 євро, проте якщо рахувати з дійсної суми переданих коштів за договором позики (20 000 євро) то реальна сума пені, яка підлягає стягненню становить 611 євро.

Більш того, апелянт вказав, що ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №155667, а значить звільняється від сплати судового збору. Однак, судом першої інстанції було помилково стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір.

У своєму відзиві ОСОБА_7 , представник ОСОБА_3 зазначив, що жоден з доводів наведених в апеляційній скарзі, не спростовує висновків у рішенні суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга повинна бути залишена без задоволення, а рішення без змін.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду підлягає скасуванню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає не в повній мірі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про стягнення 3% річних за простроченою заборгованістю, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики, а отже у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання, позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних є обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду, з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 22 квітня 2016 року було затверджено мирову угоду між ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на наступних підставах:

ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в повній мірі погоджуються з позовними вимогами ОСОБА_3 і визнають, що їх заборгованість перед позивачем складає 100047 євро та 314481 грн.

ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до 15 березня 2017 року, передають ОСОБА_3 45000 євро. Натомість, ОСОБА_3 , після одержання 45000 євро, в рахунок погашення позовних вимог, відмовляється від своїх позовних вимог по цивільній справі №505/355/16-ц та визнає, що борг, визнаний відповідачами в п.1 цієї мирової угоди, виконаний в повному обсязі.

В разі не виконання відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 домовленості про передачу ОСОБА_3 до 15 березня 2017 року, 45000 євро, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 зобов`язуються повністю сплатити ОСОБА_3 борг у порядку звернення мирової угоди до примусового виконання.

Однак, в зазначений у мировій угоді термін, відповідачі кошти позивачу не повернули.

У зв`язку з невиконанням відповідачами ухвали Котовського міськрайонного суду Одеської області від 22 квітня 2016 року, якою було затверджено Мирову угоду, позивач розрахував суму боргу, яку останні повинні сплатити йому за користування коштами з суми заборгованості за період з 22 квітня 2016 року по 01 квітня 2021 рік, тобто терміном 47 місяців, яка складається з наступного: 29600євро ? 3% річних: 12 місяців =74 євро в місяць.

74 євро ? 47 місяців = у сумі 3478 євро.

Висновки суду підтверджуються матеріалами справи.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Поняття договору позики визначено ст.1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до положень ст.1047 ЦК України за договором позики, який був укладений представленою позивачем письмовою розпискою, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

За змістом ст.205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання ;відповідних правових наслідків.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, 02 липня 2014 року та 11 листопада 2015 року і в силу ст.ст. 214, 360-7 ЦПК Україну вони мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Відповідно до висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, якщо у рішенні про стягнення заборгованості за кредитним договором сума заборгованості вказана у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду стосується застосування норм матеріального права у правовідносинах, що виникають з кредитних правовідносин. Оскільки кредитний договір та договір позики мають спільну правову природу та регулюються одними і тими ж нормами матеріального права (Глава 71 ЦК України «Позика. Кредит. Банківський вклад) висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, необхідно врахувати при вирішенні спірних правовідносин.

Апеляційний суд погоджується з висновком, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики, а отже позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних є обґрунтованими.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Таким чином, суд вірно розрахував суму 3% річних з дня затвердження мирової угоди Котовським міськрайонним судом Одеської області, з 22 квітня 2016 року по 01 квітня 2021 рік, тобто терміном 47 місяців, яка складається з наступного: 29600 євро ? 3% річних: 12 місяців = 74 євро в місяць. Тобто, 74 євро ? 47 місяців = у сумі 3478 євро, що і підлягає стягненню з відповідачів.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що є підтвердженою сума повернення коштів відповідачем на суму 14 600 євро, а тому є безпідставним розрахунок 3% річних з суми 29600 євро, тому що позивач повинен був надати розрахунок з суми 24600 євро, проте якщо рахувати з дійсної суми переданих коштів за договором позики (20 000 євро) то реальна сума пені, яка підлягає стягненню становить 611 євро., колегія суддів вважає безпідставними, оскільки матеріали справи не містять підтверджень повернення ОСОБА_2 суми 5000 євро ОСОБА_3 , більш того матеріали справи також не підтверджують довід апелянта про те, що дійсною сумою позики було саме 20 000 євро.

З приводу тверджень апелянта, що позивачем пропущено строки позовної давності за основною та додатковими вимогами, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що строк позовної давності перервався 22 квітня 2016 року визнанням відповідачами боргу за договором позики, яке було здійснено в мировій угоді від 22 квітня 2016 року, а отже за вимогами про стягнення 3% річних позовна давність не пропущена.

Отже, суд першої інстанції правильно вирішив позов по суті, однак при розподілі судових було порушено норми процесуального права, що є підставою для скасування рішення в цій частині.

Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 5 України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю, а тому ОСОБА_2 звільняється від сплати судового збору.

Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Суд першої інстанції при розподілі судових витрат не врахував зазначені норми та дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в рівних частках на користь держави судових витрат у сумі 1109,59 грн. (1109, 59:4 = 277,39 грн.), тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Враховуючи, що ОСОБА_2 звільняється від сплати судового збору, судові витрати у розмірі 277,39 (1/4 частина від 1109, 59) грн. з розглядом справи в суді першої інстанції, від яких був звільнений ОСОБА_3 , як інвалід 2 групи, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи те, що апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції, виключно в частині стягнення судового збору, підстав розподілу судових витрат пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 03 серпня 2021 рокув частині стягнення судового збору з ОСОБА_2 на користь держави у розмірі 277,39 гривень - скасувати.

Прийняти в цій частині постанову.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь держави судовий збір у розмірі 832 (вісімсот тридцять дві) гривні 17 коп.

Судові витрати пов`язані з розглядом справи у суді першої інстанції в розмірі 277 (двісті сімдесят сім) гривень 39 копійок компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 29 квітня 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________Л.М. Вадовська

______________________________________ С.М. Сегеда