ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Петешенкової М.Ю.,

суддів: Єлізаренко І.А., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Гаржі О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 грудня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (треті особи Приватний нотаріус ДМНО Рудкевич Євген Володимирович, Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради) про визнання договору позики недійсним, про визнання договору іпотеки недійсним, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації, витребування майна та іншим вимогам та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевич Євген Володимирович, Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради про визнання особи добросовісним набувачем та визнання права власності на квартиру та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевич Євген Володимирович, Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, ОСОБА_1 про визнання договору позики грошових коштів дійсним та стягнення грошових коштів за договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що під час її перебування у шлюбі з ОСОБА_2 вони набули у спільну сумісну власність на підставі договору купівлі-продажу від 28 серпня 2004 року квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки від 28 квітня 2014 року №1624, укладеного з ОСОБА_3 , та договору про задоволення вимог іпотекодержателя відчужив квартиру кв. АДРЕСА_2 без її нотаріальної згоди та всупереч інтересам їх малолітньої дитини ОСОБА_5 .

Вказує, що за час перебування в шлюбі із ОСОБА_2 вони не змінювали правовий режим належного їм майна на особисту приватну власність та все майно, що було ними набуте за час шлюбу, належало їм як подружжю на праві спільної сумісної власності. Зазначена квартира була передана ОСОБА_2 в іпотеку ОСОБА_3 за договором іпотеки від 28 квітня 2014 року на забезпечення виконання договору позики від 01 квітня 2009 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зі строком повернення позики до 01 травня 2014 року, та сумою позики 800 000,00 грн.

Зазначає, що згоду на укладання такого договору позики вона не надавала, а вказані кошти не використовувались ними спільно в інтересах сім`ї.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна від 05 травня 2015 року № лютого 2015 року ОСОБА_3 відчужив ОСОБА_1 кв. АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В., реєстровий № 620.

Вважає, що ОСОБА_3 не вправі був відчужувати спірну квартиру через неправомірність набуття права власності на неї за договором іпотеки, а сама квартира вибула із її (позивача) володіння, як спільної сумісної власності подружжя, поза її волею, внаслідок вчинення іншими особами дій, спрямованих на відчуження майна без погодження із власником.

Зазначає, що укладення договору купівлі-продажу квартири від 20 лютого 2015 року відбулось після того, як між нею та ОСОБА_2 виник судовий спір щодо поділу майна подружжя (цивільна справа № 201/3329/14-ц), провадження за яким судом розпочато 20 березня 2014 року.

На підставі викладеного вище, з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд: визнати недійсним договір позики від 01 квітня 2009 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір іпотеки від 28 квітня 2014 року № 1624, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 квітня 2014 року №12719722 за договором іпотеки відносно кв. АДРЕСА_2 , зареєстроване державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В; скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Іванченко Л.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 листопада 2014 року №17577641 щодо державної реєстрації за ОСОБА_3 права власності на кв. АДРЕСА_2 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_2 , укладений від 20 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 лютого 2015 року №19509034, яке видане державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В., щодо державної реєстрації за ОСОБА_1 права власності на кв. АДРЕСА_2 ; витребувати від ОСОБА_1 кв. АДРЕСА_2 ; зареєструвати за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини кв. АДРЕСА_2 за кожним; забезпечити неповнолітній ОСОБА_5 право користування кв. АДРЕСА_2 шляхом реєстрації її місця проживання разом з ОСОБА_4 .

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевич Є.В., Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, посилаючись на те, що 20 лютого 2015 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_2 .

Зазначає, що на момент укладення цього договору ОСОБА_3 мав зареєстроване у встановленому законом порядку право власності на це майно. Вказані обставини були перевірені нотаріусом, заборони на відчуження майна були відсутні. За договором купівлі-продажу вона сплатила ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 574 000,00 грн.

Враховуючи викладене вище, просила суд визнати її добросовісним набувачем кв. АДРЕСА_2 та визнати за нею право власності на цю квартиру.

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевич Є.В., Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, ОСОБА_1 , посилаючись на те, що 01 квітня 2009 року між ним та ОСОБА_2 в присутності ОСОБА_4 було укладено письмовий договір позики щодо передачі ОСОБА_2 грошових коштів в еквіваленті 100 000,00 дол. США.

Зазначає, що у встановлений договором позики строк, грошові кошти ОСОБА_2 повернуті не були, тому просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 грошові кошти за договором позики у розмірі 2 600 000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано договір позики від 01 квітня 2009 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , недійсним.

Визнано договір іпотеки від 28 квітня 2014 року № 1624, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , недійсним.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 квітня 2014 року №12719722 за договором іпотеки відносно кв. АДРЕСА_2 , зареєстроване державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 листопада 2014 року №17577641, видане державним реєстратором Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Іванченко Л.І. щодо державної реєстрації прав власності на кв. АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 20 лютого 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 лютого 2015 року №19509034, яке видане державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В., щодо державної реєстрації прав власності на кв. АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .

Витребувано від ОСОБА_1 кв. АДРЕСА_2 та зареєстровано право власності на 1/2 частини кв. АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 та на 1/2 частини кв. АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду мотивовано наявністю підстав для визнання договору позики від 01 квітня 2009 року недійсним, оскільки матеріали справи не містять доказів передачі грошових коштів та його виконання, у тому числі в інтересах сім`ї ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Суди також зазначили, що усупереч положенням частини другої статті 6 Закону України «Про іпотеку», ОСОБА_2 при укладенні договору іпотеки не повідомив нотаріуса про той факт, що майно, яке становить предмет іпотеки, було набуте в період його перебування у шлюбі з ОСОБА_4 . Таким чином, відчуження кв. АДРЕСА_2 за договором іпотеки та подальше її відчуження на підставі договору купівлі-продажу від 20 лютого 2015 року є незаконними.

Суди дійшли висновку, що оскільки ОСОБА_1 придбала спірне нерухоме майно за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, ОСОБА_4 як особа, якій на праві спільної сумісної власності належить це майно і права якої порушені внаслідок такого набуття, має право на підставі статті 388 ЦК України порушувати питання про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відмовляючи у задоволенні вимоги ОСОБА_4 про забезпечення малолітній ОСОБА_5 права на користування квартирою АДРЕСА_2 шляхом реєстрації її місця проживання разом з ОСОБА_4 суди виходили із того, що набувши право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 має змогу безперешкодно зареєструвати там місце свого проживання, а також місце проживання дочки.

Залишаючи без задоволення зустрічні позови ОСОБА_3 та ОСОБА_1 суди виходили із того, що договір позики від 01 квітня 2009 року містить вказівку про суму 800 000,00 грн. однак згідно витребуваних судом першої інстанції відомостей таких доходів ОСОБА_3 не мав. Заявлена вимога про стягнення еквівалента 100 000 доларів США, не відповідає умовам договору позики. Само по собі укладення договору іпотеки від 28 квітня 2014 року, до дати настання строку виконання зобов`язання за позикою, вказує про те, що іпотекодержатель діяв недобросовісно, використовуючи тяжкі обставини та законодавчі обмеження для позичальника, з метою фактичного наміру заволодіння нерухомим майном. Іпотекодержатель за рахунок предмета іпотеки отримав задоволення вимог за договором позики. При переході права власності на предмет іпотеки наявний дефект волі сторін, зокрема, іпотекодателя, оскільки право власності на квартиру за ОСОБА_3 було зареєстровано 03 грудня 2014 року, проте заява ОСОБА_3 на зняття обтяжень вчинена 19 лютого 2015 року. Згідно матеріалів справи 06 червня 2014 року ОСОБА_3 надав нотаріальну заяву про звернення стягнення на предмет іпотеки, що вчинено всупереч вимогам ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Постановою Верховного суду від 24 лютого 2021 року скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційної інстанції мотивована тим, що розгляд справи апеляційним судом проведено неповно, без встановлення всіх фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи, не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулися з апеляційною скаргою.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що ОСОБА_4 була обізнана про наявність укладеного договору позики та не претендувала на майно, що було передано в іпотеку. Вказує, що на придбання та ремонт кв. АДРЕСА_2 було потрачено його особисті кошти. Разом з тим, до участі у справі не було залучено державного реєстратора. Просив рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та вирішити зустрічні вимоги ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з урахуванням діючого законодавства.

ОСОБА_1 мотивувала свою апеляційну скаргу тим, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного майна подружжя без письмової згоди одного з них. Крім того, належним способом захисту прав позивача вважає застосування реституції, а не витребування майна від добросовісного набувача. Просила рішення суду скасувати в повному обсязі та постановити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні вимог в повному обсязі, задовольнити її позовні вимоги та вирішити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 відповідно до вимог законодавства.

ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі зазначає, що зобов`язання подружжя за договором позики залишилось невиконаним, оскільки від продажу предмету іпотеки він отримав неповну суму боргу. Зазначає, що 28 лютого 2015 року продав спірну квартиру ОСОБА_1 за 36 000,00 доларів США, що на момент продажу складало 574 000,00 грн. Родина ОСОБА_2 та ОСОБА_4 грошові кошти позичила у доларах США, тому 100 000,00 доларів США відрахувати 35 000,00 доларів США, залишається сума боргу 65 000,00 доларів США, яка підлягає стягненню солідарно з останніх в гривнях на день постановлення рішення суду, у розмірі 1 837 485,00 грн. Просив рішення суду скасувати в повному обсязі та постановити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні вимог в повному обсязі. Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити. Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити та стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 солідарно суму боргу у розмірі 1 837 485 грн., що еквівалентно 65 000,00 доларів США.

Відзив на апеляційні скарги при новому апеляційному розгляді справи до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 27 січня 2001 року до 21 листопада 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 412/14473/2012.

Під час перебування у шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_4 та ОСОБА_2 народилась дочка ОСОБА_5 . Після розірвання шлюбу малолітня ОСОБА_5 проживає разом із матір`ю ОСОБА_4 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 28 серпня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д., номер у реєстрі нотаріальних дій 4-3913, ОСОБА_2 набув у власність кв. АДРЕСА_2 .

Встановлено, що з 2004 року ОСОБА_4 здійснювала підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець, з 2005 року працювала на посаді менеджера ТОВ «ДВС Компані ЛТД», у період 20072008 років у ВАТ «Просянський гірничо-збагачувальний комбінат», а в подальшому у ТОВ «Керамплюс».

У вересні 2003 році ОСОБА_2 зареєстрував підприємницьку діяльність.

01 квітня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 800 000,00 грн зі строком повернення позики до 01 травня 2014 року.

На забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 01 квітня 2009 року 28 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 1624, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В.

Відповідно до пункту 1.1 цього договору заставою забезпечується виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором позики, укладеним в простій письмовій формі 01 квітня 2009 року, в сумі 800 000,00 грн, що еквівалентно 100 000,00 доларів США. Строк виконання основного зобов`язання до 01 травня 2014 року. Право власності на предмет іпотеки підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим 28 серпня 2004 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д., в реєстрі №4-3913, зареєстровано КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 30 серпня 2004 року, згідно з витягом про реєстрацію права власності №4583421, реєстраційний номер 1599128; в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 5494783, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Згідно з пунктом 1.2 договору іпотеки оціночна вартість предмета іпотеки становила 790 077,00 грн. Відповідно до підпункту 2.1.1 договору іпотеки іпотекодавець ОСОБА_2 гарантує, що предмет іпотеки не є предметом судового спору та те, що на нього відсутні зареєстровані та незареєстровані права третіх осіб.

Договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку», викладене в розділі 5. Посилань на наявність нотаріальної згоди на укладення договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, вчиненого в формі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, договір іпотеки не містить.

Згідно з підпунктом 2.1.1 договору іпотеки іпотекодавцем надано гарантії того, що на предмет іпотеки відсутні вимоги третіх осіб, у тому числі незареєстровані.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна від 05 травня 2015 року № квітня 2014 року кв. АДРЕСА_2 була придбана ОСОБА_3 у ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки (реєстровий № 1624) та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 грудня 2014 року, індексний номер витягу 30368291, реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на спірну квартиру 26 листопада 2014 року проведено державним реєстратором Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Іванченко Л.І. на підставі договору іпотеки від 28 квітня 2014 року. Згідно з витягом заставна вартість предмета іпотеки становить 790 077,00 грн.

Задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_7 про визнання договору позики від 01 квітня 2009 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що договір позики від 01 квітня 2009 року не містить доказів передачі грошових коштів та його виконання, у тому числі в інтересах сім`ї ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ОСОБА_4 заперечує той факт, що її чоловік отримував від ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики від 01 квітня 2009 року та витрачав їх на потреби сім`ї.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України та частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга стаття 1047 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

Відповідно до частин першоїтретьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Положення статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики.

Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Аналогічні правові висновки про відмову у визнанні недійсним кредитного договору з передбачених у статті 65 СК України підстав (у зв`язку з неотриманням згоди на його укладення від дружини позичальника) викладено у постанові Верховного Суду від 05 листопада 2020 року у справі № 619/761/18 (провадження № 61-6457св19).

Звертаючись до суду з позовною вимогою про визнання недійсним договору позики, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зазначила, що у договорі відсутні відомості щодо знаходження ОСОБА_2 у шлюбі, а також цілі використання отриманих від позикодавця коштів, вказані кошти вона не отримувала та взагалі не знала про існування зазначеного правочину. Отримані ОСОБА_2 кошти не були витрачені в інтересах сім`ї, окрім того вона не надавала у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Вказувала, що у зв`язку з переданням в іпотеку квартири, яка належить їй на праві спільної сумісної власності, на забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за договором позики порушено її майнові права щодо вказаного майна, оскільки не надавала згоду на розпорядження ОСОБА_2 цим майном, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_4 не зазначила, яким чином укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір позики порушує майнові права на спірну квартиру, за захистом яких вона звернулась до суду з указаним позовом, враховуючи, що останні не заперечують сам факт укладення договору позики, а також виникнення між ними відповідних правовідносин.

Крім того, відсутність доказів як отримання, так і використання грошових коштів за договором позики від 01 квітня 2009 року в інтересах сім`ї не може ставити під сумнів сам факт укладення договору. Відсутність доказів отримання та використання грошових коштів за договором позики від 01 квітня 2009 року в інтересах сім`ї вказує на відсутність у ОСОБА_4 як другого з подружжя обов`язку з повернення цих коштів, однак не припиняє такого обов`язку для ОСОБА_2 .

Зважаючи на такі обставини, оскаржуючи договір позики від 01 квітня 2009 року, ОСОБА_4 мала навести такі підстави його оскарження, які б свідчили про порушення її прав та/або інтересів у момент вчинення договору позики, 01 квітня 2009 року, оскільки, як зазначалося, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Проте, ОСОБА_4 не навела обґрунтованих підстав, що в момент вчинення оскаржуваного договору від 01 квітня 2009 року порушено її права та/або інтереси як не сторони цього правочину, а системний аналіз наведених вище норм права свідчить про передчасний та помилковий висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

Задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_4 щодо визнання недійсним договору іпотеки від 28 квітня 2014 року № 1624, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що спірна кв. АДРЕСА_2 була придбана ОСОБА_2 у 2004 році, тобто під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 . Відсутність у договорі іпотеки посилань на наявність нотаріальної згоди ОСОБА_4 на укладення цього договору та доказів встановлення режиму особистої приватної власності ОСОБА_2 щодо вказаної квартири свідчить про недотримання порядку розпорядження таким майном під час передання його в іпотеку без згоди іншого з подружжя.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом частини першої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Частиною другою статті 6 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

За змістом правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, відсутність згоди одного із співвласників колишнього подружжя на розпорядження нерухомим майном, є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Тобто якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.

Враховуючи наведені норми права та встановлені обставини справи свідчать про правильність висновку суду першої інстанції про визнання недійсним договору іпотеки від 28 квітня 2014 року № 1624, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, з огляду на наступне.

Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (пункт 4 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав (абзац перший частини першої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що саме скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про проведення державної реєстрації прав є належним способом захисту прав та інтересів позивача. Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.17), від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 74), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а).

За змістом абзацу першого частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, у разі скасування на підставі рішення суду записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_4 , порушувала питання про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 квітня 2014 року № 12719722, зареєстроване державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В, рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Іванченко Л.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 листопада 2014 року №17577641 щодо державної реєстрації за ОСОБА_3 права власності на кв. АДРЕСА_2 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 лютого 2015 року №19509034, яке видане державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В., щодо державної реєстрації за ОСОБА_1 права власності на кв. АДРЕСА_2 без скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо державної реєстрації права власності, що свідчить про обрання нею способу захисту порушеного права, який не узгоджується зі змістом статей 26 і 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у відповідній редакції.

Таким чином, зазначені вище позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Водночас колегія суддів зазначає, що ОСОБА_4 не позбавлена права звернутись до суду з позовом саме про скасування записів про державну реєстрацію прав, внесених до Державного реєстру прав на підставі указаних рішень державного реєстратора.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_2 , укладеного 20 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , та витребування від ОСОБА_1 вказаної квартири, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Порушення, невизнання або спорювання права власності особи на майно є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані, оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Відповідно до пунктів 21, 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід брати до уваги правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно було відчужено ще й на підставі наступних договорів.

Норма частини 1 статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Така правова позиція закріплена у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Судом встановлено, що кв. АДРЕСА_2 набута ОСОБА_2 у власність під час його перебуванні у шлюбі з ОСОБА_4 та була передана в іпотеку ОСОБА_3 без наявності нотаріальної згоди ОСОБА_4 на укладення договору іпотеки.

Вказане, а також відсутність доказів того, що спірна квартира не є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 свідчить про те, що відчуження кв. АДРЕСА_2 за договором іпотеки та подальше її відчуження на підставі договору купівлі-продажу від 20 лютого 2015 року, є незаконним.

Оскільки ОСОБА_1 придбала спірне нерухоме майно за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, ОСОБА_4 як особа, якій на праві спільної сумісної власності належить це майно, права якої порушені внаслідок такого набуття, має право на підставі статті 388 ЦК України порушувати питання про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Водночас вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_2 , укладеного від 20 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , є неналежним способом захисту, у зв`язку з чим помилковим є висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 в цій частині.

З огляду на викладене не підлягає задоволенню вимога ОСОБА_1 про визнання права власності на спірну квартиру. Однак, враховуючи, що передача спірної квартири в іпотеку, як і її продаж ОСОБА_1 , є незаконними, остання не позбавлена можливості порушити питання про повернення їй ОСОБА_3 грошових коштів.

Помилковим є також висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 в частині реєстрації права власності на 1/2 частину кв. АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 та на 1/2 частину кв. АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 , з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Встановлено, що кв. АДРЕСА_2 набута ОСОБА_2 у власність під час його перебуванні у шлюбі з ОСОБА_4 .

Відповідно до положень статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17).

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що спірна квартира на момент вчинення оспорюваних правочинів поділена між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з виділенням відповідних часток.

Таким чином, реєстрація за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 права власності на 1/2 частини спірної квартири за кожним фактично стосується визнання права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у рівних частинах.

Задоволення зазначеної вимоги стосуватиметься вирішення питання про розподіл майна, яке набуте ОСОБА_2 та ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі, що не є предметом розгляду у справі, що переглядається.

За таких обставин заявлені вимоги про реєстрацію за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 права власності на 1/2 частини спірної квартири за кожним, задоволенню не підлягають.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов висновку, що іпотекодержатель за рахунок предмета іпотеки отримав задоволення вимог за договором позики.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17 та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №569/1646/14-ц (провадження №14-5020цс18) та від 14 квітня 2020 року у справі №628/3909/15 (провадження 14-42915цс18).

Вирішуючи питання про стягнення грошових коштів за договором позики, колегія суддів враховує, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не заперечують дійсності укладеного правочину та їхніх намірів.

Однак, як зазначалося вище матеріали справи не містять належних та допустимих доказів як отримання, так і використання грошових коштів за договором позики від 01 квітня 2009 року в інтересах сім`ї, що в свою чергу вказує на відсутність у ОСОБА_4 , як другого з подружжя, обов`язку з повернення цих коштів, однак не припиняє такого обов`язку для ОСОБА_2 .

Між тим, звертаючись із позовною заявою про стягнення грошових коштів за договором позики, ОСОБА_3 просив солідарно стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у розмірі 2 600 000,00 грн., що на момент звернення з позовом складало 100 000,00 доларів США, оскільки вважав не виконаним боргове зобов`язання. При цьому, звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_3 просив суд стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 солідарно суму боргу у розмірі 1 837 485 грн., що еквівалентно 65 000,00 доларів США та зазначав про часткове задоволення вимог у борговому зобов`язанні.

Відповідно до частин 1, 6 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу, що вимоги ОСОБА_3 , які містяться в апеляційній скарзі до суду першої інстанції не заявлялись та відповідно підстави на які останній посилається, як на підтвердження заявлених вимог не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Із заявами про зменшення позовних вимог чи зміну підстав позову ОСОБА_3 до суду першої інстанції також не звертався. Крім того, ОСОБА_3 до позовної заяви долучено копію договору позики, в якому дата оформлення зазначена «01 квітня 2009 року» згідно пункту 1 якого «Позикодавець при укладенні цього договору передав у власність позичальникові строком до 01 квітня 2014 року, а позичальник прийняв від нього у власність строком до 01 квітня 2014 року грошові кошти в розмірі сто (100 000) тисяч доларів США» та такий договір не містить підпису позичальника. Також, в матеріалах справи наявна копія договору позики, в якому дата оформлення зазначена «1 квітня 2009 року» згідно пункту 1 якого «Позикодавець при укладенні цього договору передав у власність позичальникові строком до 1 травня 2014 року, а позичальник прийняв від нього у власність строком до 1 травня 2014 року грошові кошти в розмірі вісімсот тисяч (800 000) гривен, що дорівнює ста тисячам (100000) доларів США».

Таким чином, суду не вдається можливим встановити, за яким саме договором позики ОСОБА_3 заявлено вимогу про стягнення грошових коштів, розмір коштів наданих у борг та суму, яку необхідно стягнути.

Крім того, ОСОБА_3 звернувшись із зустрічним позовом до ОСОБА_2 не врахував, що останній не є позивачем за первісним позовом, та відповідно не може бути відповідачем за зустрічним позовом.

Враховуючи зазначені вище обставини, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 з підстав необґрунтованості та недоведеності заявлених вимог.

При цьому помилковим є висновок суду першої інстанції про виконання зобов`язання з повернення позики за рахунок реалізації предмета іпотеки.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про обізнаність ОСОБА_4 щодо укладання договору позики. Доводи про те, що ОСОБА_4 не претендувала на майно, що було передано в іпотеку є необґрунтованими з огляду на наявність спору про поділ майна подружжя справа №201/3329/14-ц, в якому серед іншого останньою заявлено вимогу про поділ спірної квартири.

Таким чином, апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню в частині щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики від 01 квітня 2009 року, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 квітня 2014 року, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 листопада 2014 року, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20 лютого 2015 року, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 лютого 2015 року, реєстрації права власності на 1/2 частину кв. АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 та на 1/2 частину кв. АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 .

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційним судом було частково задоволено апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з ОСОБА_4 на користь останніх підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 935,55 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 грудня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики від 01 квітня 2009 року, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 квітня 2014 року, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 листопада 2014 року, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20 лютого 2015 року, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 лютого 2015 року, реєстрації права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_8 та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 935,55 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 935,55 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 935,55 грн.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: І.А. Єлізаренко

Т.П. Красвітна