ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/932/22 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Бершадська Г. В., Міщій О. Я.,

секретаря судового засідання Романської К.М.,

за участі сторін:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Качор В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/21703/21 за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та Державної казначейської служби України на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2022 року, ухвалене суддею Сливкою Л.М., (повний текст 04 жовтня 2022 року), у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИв:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду звернувся з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, в якій просить стягнути за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача ОСОБА_2 1 1000076 гривень 24 копійок 1000000,00 (мільйон) гривень відшкодування моральної шкоди, 46,24 гривень 3% річних, 30,00 гривень інфляційні витрати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликався на те, що постановою Тернопільського апеляційного суду від 03.12.2019 по справі №607/14261/19 стягнуто на користь ОСОБА_2 2000 (дві тисячі) гривень для відшкодування (компенсації) моральної шкоди, заподіяної внаслідок дії працівників УПП Департаменту патрульної поліції в Тернопільській області по притягненню до адміністративної відповідальності. 11 січня 2020 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано виконавчий лист у справі №607/14261/19. 23 лютого 2020 року позивачем подано заяву про стягнення коштів з державного бюджету для відшкодування моральної, шкоди, заяву подано до Управління Державної казначейської служби України у м. Тернополі Тернопільської області, до заяви додано оригінал виконавчого листа, копію постанови суду, реквізити. 04 квітня 2020 року позивачем направлено скаргу в Державну казначейську службу України з проханням вжити заходів щодо безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) ОСОБА_2 , на яку 07 квітня 2020 направлено відповідь. Позивач зазначає, що ним не отримано відшкодування, виконавчий документ не виконано, кошти відповідачем (Головним управлінням ДКС України в Тернопільській області) не перераховані. Таким чином, на думку позивача відповідач ухиляється від виконання рішення суду, своєю бездіяльністю порушує його права та інтереси. Вказаними діями відповідачів позивачу спричинено моральну шкоду на суму 1000000 гривень, що полягає в моральних та фізичних стражданнях, які внесли негативні зміни у його життя. Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 до Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди повернуто позивачу. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року про повернення позовної заяви у справі №500/124/21 скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2021 року у справі №500/124/21 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області про стягнення за рахунок Державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача ОСОБА_2 1000076 гривень 24 копійки: 1000000 (один мільйон) гривень - відшкодування моральної шкоди, 46,24 гривень - 3% річних, 30,00 гривень - інфляційні витрати у зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2021 року скасовано рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2021 року у справі № 500/124/21 та ухвалено постанову, якою закрито провадження за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2021 року справу №500/124/21 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди передано до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2022 року позов ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Майка М.Б. до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди задоволено частково.

Стягнуто із Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 5 (п`ять тисяч) гривень моральної шкоди.

Стягнуто із Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 46,24 гривень - 3% річних за прострочення перерахування коштів та 30 гривень інфляційних втрат, що в загальному становить 76,24 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2022 року змінити, задовольнивши його позовні вимоги в повному обсязі та стягнути на його користь з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 1 000 076 грн. 24 коп., з яких 1 000 000 грн. - відкшодування моарльної шкоди, 46, 24 грн. - 3% річних та 30.00 грн. - інфляційних витрат.

Обґрунтовуючи свої доводи скаржник зазначає, що внаслідок безпідставного невиконання рішення суду щодо стягнення з УПП Департаменту патрульної поліції в Тернопільській області моральної шкоди у розмірі 2000 грн. та невиплати даних коштів позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних та фізичних стражданнях.

Зазначає, що вказані обставини внесли негативні зміни в його життя, зокрема приниження гідності, почуття образи,, порушення сну, негативні переживання та спогади, неможливість протягом тривалого часу отримання та розпорядження належними йому за рішенням суду коштами, зміна організації його життя з метою знаходження часу та можливостей для тривалого захисту порушеного права шляхом неодноразових звернень за захистом своїх прав до суду.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на порушення судом норм матеріального, просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2022 року скасувати та відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

Вказує, що головним управлінням Державної казначейської служби України у Тернопільській області відповідно до Порядку № 845 направлено на адресу Державної казначейської служби України листом від 09.04.2020 року №13-08-08/1786 оригінал заяви ОСОБА_3 із оригіналом виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду від 11 січня 2020 року №607/14261/19 для виконання за бюджетною програмою КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб».

Питання виконання рішення суду по справі № 607/14261/19 залежало від визначеного у законі про Державний бюджет України на відповідний рік обсягу коштів за Бюджетною програмою КПКВ 3504030.

Наголошує, що Казначейство вчиняло у повному обсязі дії щодо виконання рішення суду, які безпосередньо визначені законом, що свідчить про відсутність бездіяльності Казначейства.

Відповідно до норм Порядку №845 Казначейством постійно направлялися листи до Міністерства фінансів України із пропозиціями щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України у частині збільшення видатків на виконання бюджетної програми КПКВК 3504030. На листи Казначейства щодо збільшення видатків на виконання бюджетної програми КПКВК 3504030 Міністерством фінансів України надавались відповіді, в яких зазначено, що «питання збільшення бюджетних призначень Казначейству для виконання судових рішень може бути розглянуто у разі внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік та виходячи з можливостей дохідної частини державного бюджету».

Стверджує, що відповідно до норм вище вказаного законодавства, у межах суми, передбаченої законом про Державний бюджет України на відповідний рік, та у порядку черговості надходження виконавчого документа Казначейство здійснило 30 червня 2022 року перерахування коштів на користь Позивача в розмірі 2000,00 грн згідно з виконавчим листом по справі № 607/14261/19 за рахунок коштів бюджетної програми КПКВК 3504030.

Посилаючись на постанову Верховного Суду від 30.04.2020 по справі № 804/2076/17, вказує, що сам факт відсутності певного результату (виплати коштів за судовим рішенням) не може бути достатнім підтвердженням того, що суб`єкт владних повноважень допустив саме протиправну бездіяльність. Про протиправність може свідчити, зокрема, те, що суб`єкт владних повноважень бездіяв за обставин, коли мав реальну можливість реалізувати свої повноваження, повинен був це зробити, але не зробив (чи зробив несвоєчасно, з порушенням процедури чи інших вимог), що спричинило порушення прав та інтересів особи. ... Подання ж відповідачем Міністерству фінансів України пропозицій у відповідності до п. 39 Порядку № 845 свідчить про використання наданих йому повноважень задля виконання судового рішення.

Таким чином вважає, що свої зобов`язання перед позивачем Казначейство виконало в повному обсязі. Вважає ,що позивачем не доведено завдання моральної шкоди невиконанням рішення суду.

Зазначає, що правовідносини, які склалися, не підпадають під дію Закону про гарантії, зокрема, в частині тримісячного строку на перерахування коштів, тому посилання позивача на нібито порушення строку перерахування коштів є незаконними та необгрунтованими.У позивача відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних, інфляційних та пені за несвоєчасне виконання рішення. Зазначає, що оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну- правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання .

У відзиві на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України позивач ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Державної казначейської служби України та задовольнити його апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 . Державна казначейська служба України просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2022 року скасувати та відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги Державної казначейської служби України та просив її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Майка М.Б. підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_2 та просив її задовольнити з підстав, викладених у ній. Зазначив .що позов фактично пред`явлено до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області, оскільки саме держава гарантує виконання рішення суду.

Судова колегія, заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають, виходячи з настпуного.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дане рішення в повній мірі відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що постановою Тернопільського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року у справі №607/14261/19 стягнуто з держави на користь ОСОБА_2 шляхом безспірного списання коштів державного бюджету в сумі 2000 гривень для відшкодування (компенсації) моральної шкоди, заподіяної внаслідок дії працівників УПП Департаменту патрульної поліції в Тернопільській області по притягненню до адміністративної відповідальності.

На виконання зазначеної постанови Тернопільського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 11 січня 2020 року видано виконавчий лист у справі №607/14261/19.

23 лютого 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Управління Державної казначейської служби України у м. Тернополі Тернопільської області із заявою про перерахування йому моральної шкоди, стягненої за виконавчим листом Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області виданого 11 січня 2020 у справі №607/14261/19.

Управлінням Державної казначейської служби України у м. Тернополі Тернопільської області 05.03.2020 супровідним листом за №06-08/332 перенаправлено зазначену заяву ОСОБА_2 із виконавчим документом по справі №607/14261/19 до Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області для подальшого виконання.

За наслідками опрацювання документів поданих позивачем у відповідності до пункту 36 Порядку №845 Головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області звернулося щодо надання відомостей, що можуть бути підставою для зупинення безспірного списання коштів державного бюджету і їх перерахування на рахунок стягувача, до Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції України.

На виконання пункту 37 Порядку №845 Головним управлінням Державної казначейської служби України у Тернопільській області заяву стягувача та виконавчий документ Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, виданий 12.02.2020 по справі №607/14261/19 направлено до Державної казначейської служби України, для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету.

04 квітня 2020 року позивачем направлено скаргу в Державну казначейську службу України з проханням вжити заходів щодо безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) ОСОБА_2

30 червня 2022 року Казначейство здійснило перерахування коштів на користь позивача ОСОБА_2 в якості відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 гривень, за виконавчим листом №607/14261/19, виданим Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області від 11 січня 2020 року, що стверджується копією листа Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області Державної казначейської служби України №4-06-08/3142 від 06 липня 2022 року та копією платіжного доручення №1324125 (а.с. 114-115).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачу завдано моральну шкоду у зв`язку з тривалим невиконаннм рішення суду, яке набрало законної сили. При цьому, суд дійшов висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 1000 000 грн. є завищеним, у звязку з чим задовольнив вимоги позивача в сумі 5 000 грн. відшкодування моральної шкоди.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до підпунктів 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно частини четвертої статті 13, частини першої статті 55, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня2012 року № 11-рп/2012).

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_2 вказував, що у зв`язку із тривалим невиконанням рішення Тернопільського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року у справі №607/14261/19 яким стягнуто з держави на його користь 2000 гривень для відшкодування (компенсації) моральної шкоди, заподіяної внаслідок дії працівників УПП Департаменту патрульної поліції в Тернопільській області по притягненню його до адміністративної відповідальності, йому заподіяно моральну шкоду, яку він просив стягнути з держави. Зазначав, що тривале невиконання судового рішення завдало йому моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо нього, зокрема, змінився звичайний ритм життя позивача; він був змушений протягом тривалого часу звертатися до суду; позивач не міг отримати присуджені йому судом грошові кошти та розпорядитися ними. Тривале невиконання судового рішення викликало моральні страждання від неможливості добитись справедливості та задоволення вимог, які присуджені судом, що негативно позначилося на його психічному стані та змушує його нервувати і переживати.

Відповідно до чіткої й усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії", заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Проблема невиконання остаточних рішень проти держави розглядалась у пілотному рішенні ЄСПЛ проти України у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04), а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Суду з цього питання.

У п. 53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі Войтенка; рішення у справі «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine), № 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі «Дубенко проти України» (Dubenko v. Ukraine), № 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі «Козачек проти України» (Kozachek v. Ukraine), № 29508/04, від 7 грудня 2006 року).

Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine), №60750/00, п. 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), № 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), № 1811/06, від 19 лютого 2009 року).

В одній з перших справ проти України, в якій ЄСПЛ розглядав питання наявності ефективних засобів юридичного захисту щодо скарг на тривале невиконання судових рішень, Суд нагадав свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу № 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року № 18966/02).

Забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов`язковим держави. При цьому, держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту, має подбати про те, щоб такий засіб не вважався неефективним.

У справі «Скордіно проти Італії» ЄСПЛ визначив ключові критерії для перевірки ефективності компенсаторного засобу юридичного захисту щодо надмірно тривалих судових проваджень.

Ці критерії, які також застосовні до справ про невиконання рішень (рішення у справі «Вассерман проти Росії», № 21071/05, від 10 квітня 2008 року, пп. 49 і 51), вимагають таке:

- позов про відшкодування має бути розглянутий упродовж розумного строку (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, п. 195);

- призначене відшкодування має бути виплачено без зволікань і, як правило, не пізніше шести місяців від дати, на яку рішення про його призначення набирає законної сили (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, п. 198);

- процесуальні норми стосовно позову про відшкодування мають відповідати принципові справедливості, гарантованому статтею 6 Конвенції (рішення у справі «Скордіно проти Італії» №36813/97, п. 200);

- норми стосовно судових витрат не повинні покладати надмірний тягар на сторону, яка подає позов, якщо її позов обґрунтований (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, п. 201);

- розмір відшкодування не повинен бути нерозумним у порівнянні з розміром відшкодувань, призначених Судом в аналогічних справах (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, пп. 202 - 206 і 213).

У справі «Харук та інші проти України» (рішення від 26.07.2012 року [комітет], заява № 703/05 та 115 інших заяв, п. 24- 25), а також у ряді інших справ проти України, які стосувались тривалого невиконання рішень національних судів, ЄСПЛ, беручи до уваги принципи визначення розміру компенсації, яка присуджується у випадку встановлення порушення Конвенції щодо невиконання рішень в подібних справах, визнав розумним та справедливим присудити 3000 євро кожному заявнику в заявах, що стосуються невиконання рішень тривалістю більше трьох років, та 1500 євро кожному заявнику в інших заявах. Зазначені суми є відшкодуванням будь-якої матеріальної і моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат.

ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, пп. 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», № 21071/05, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення у справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року, п. 100).

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальністю, презюмується.

Досліджуючи обставини справи, які слугували підставою для завдання моральної шкоди позивачу, апеляційний суд зазначає, що такими обставинами є тривале невиконання судового рішення. Оцінюючи вказані обставини та характер спірних правовідносин у їх сукупності, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку висновку, що у цьому випадку, моральна шкода має бути відшкодована у розмірі 5000 гривен, що на думку колегії суддів є достатньою сумою компенсації.

При цьому, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що розмір відшкодування моральної шкоди, повинен бути стягнутий у розмірі 1000000 грн. колегія суддів вважає необґрунтованими.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, із врахуванням вимог Закону та практики Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачу тривалим невиконанням рішення суду Державною казначейською службою України були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм. Однак в силу вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України доказів на підтвердження немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін в житті, тощо), які слід було б оцінити у розмірі 1 000 000 грн., до суду не надано, а тому керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів вважає, що місцевим судом було правомірно стягнуто із Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 саме 5000 гривень моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України, що суд першої інстанції безпідставно стягнув моральну шкоду колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні.

За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначає ЄСПЛ у справі «Антонюк проти України» від 11 грудня 2008 року, відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні, при цьому надмірне тривале провадження дає підстави для відшкодування моральної шкоди. Такого висновку також дійшов і Верховний Суд.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача.

Матеріалами справи встановлено та не заперечується сторонами, що Державна казначейська служба України на виконання рішення 30 червня 2022 року здійснила перерахування коштів на користь позивача ОСОБА_2 в якості відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 гривень, за виконавчим листом №607/14261/19, виданим Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області від 11 січня 2020 року.

В той час як з відповідною заявою позивач звернувся до Державної казначейської служби України ще в січні 2020 року.

Отже, судом встановлені обставини невиконання відповідачем Державою Україна в особі Державної казначейської служби України судового рішення щодо позивача, як стягувача у виконавчому провадженні, упродовж тривалого часу, що є порушенням права на справедливий судовий розгляд.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

В силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача. Аналогічний правовий висновок вже був висловлений Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 у справі №560/798/16-а.

Зважаючи на викладені обставини та норми закону, суд дійшов висновку про те, що негативні емоції позивача внаслідок тривалого та умисного не розгляду його заяви та невиконання судового рішення перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача, а відтак завдали позивачу моральної шкоди.

Разом з тим, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Отже, ураховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких зазнав ОСОБА_2 внаслідок неналежного виконання судового рішення про стягнення з Державного бюджету України на його користь 2 000 грн у відшкодування моральної шкоди та з урахуванням вимог розумності і справедливості колегія суддів уважає, що суд вірно визначив розмір моральної шкоди в сумі 5000 грн.

Встановивши, що ДКСУ прострочено грошове зобов`язання з виплати позивачу присуджених рішенням суду грошових коштів, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку , що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.07.2020 року у справі № 522/16531/17, від 27.01.2021 року у справі № 569/6045/17, від 10.04.2019 року у справі № 339/400/16-ц та від 05.02.2020 року у справі № 658/2739/17, які в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України які суд вірно врахував під час розгляду даної справи.

Посилання в апеляційній скарзіДержавної казначейської служби України на те, що Державна казначейська служба України не несе обов`язку з відшкодування шкоди, оскільки відсутні докази порушення з боку Державної казначейської служби України прав та інтересів позивача, як і відсутні докази існування будь-яких правовідносин між ними, не можуть бути прийняті з огляду на таке.

Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно з підпунктом 1 пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання.

Відповідно до пункту 23-1 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок це рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (далі Казначейство України), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Згідно із пунктом 9 Положення Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

На підставі аналізу наведених нормативно-правових актів слід зробити висновок про те, що Державна казначейська служба України, діючи від імені держави в цілому, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Правовий статус цього органу визначається функціями з обслуговування єдиного казначейського рахунку держави, пов`язаними з консолідацією та обслуговуванням Державного бюджету України, зокрема й з безспірним списанням коштів державного бюджету.

Таким чином, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є відповідний орган Казначейської служби (який відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.

У відповідності до вимогст. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скаргах доводами, апеляційний суд не вбачає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними. Залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00№23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИв:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2022 року.

Головуючий

Судді