Житомирський апеляційний суд
Справа №295/1416/15-ц Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М.
Категорія 27 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/1416/15-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інновація» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 07 квітня 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Лєдньова Д.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У січні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Грифон Капітал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Просило станом на 17 січня 2015 року стягнути в солідарному порядку з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 03 вересня 2008 року №014/17847/6/22396 в сумі 82 915,53 доларів США, яка складається із: простроченої заборгованості за кредитом 607,37 дол.США, строкової заборгованості за кредитом 77 662,45 дол.США, простроченої заборгованості за процентами за користування кредитом 4 227,43 дол.США, строкової заборгованості за процентами за користування кредитом 418,28 дол.США.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 03 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк» та ОСОБА_2 (позичальник) укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав грошові кошти в сумі 82 940 доларів США, зі сплатою 13% річних за користування кредитними коштами, остаточним терміном повернення кредиту до 02 вересня 2031 року. Позичальник зобов`язався здійснювати погашення кредиту до 15 числа кожного місяця (щомісяця). Відповідно до п.6.5 кредитного договору кредитор має право вимагати дострокового погашення заборгованості за кредитом у випадку порушення умов договору щодо щомісячного погашення кредиту. Із метою забезпечення належного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань між ВАТ «Ерсте Банк» та відповідачем ОСОБА_1 укладений договір поруки, за умовами якого поручитель відповідає за належне виконання позичальником умов кредитного договору в тому ж розмірі, що і позичальник. Унаслідок неналежного виконання зобов`язань із повернення грошових коштів виникла вищевказана заборгованість. Правонаступником ПАТ «Ерсте Банк» є Публічне акціонерне товариство «ФідоБанк», яке за договором №14-ГК від 31 жовтня 2014 року відступило права вимоги Товариству з обмеженою відповідальністю «Грифон Капітал».

Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 16 грудня 2015 року до участі у справі залучено правонаступника позивача ТзОВ «Грифон Капітал» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс Траст Груп», оскільки за договором про відступлення права вимоги (факторингу) № 237, укладеним 16 червня 2015 року між ТзОВ «Грифон Капітал» та ТзОВ «Фінанс Траст Груп», відбулася передача права грошової вимоги за кредитним договором від 03 вересня 2008 року №014/17847/6/22396 та ТзОВ «Фінанс Траст Груп» стало новим кредитором у зобов`язанні з правом грошової вимоги до відповідачів.

Заочним рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 23 лютого 2016 року позов ТзОВ «Фінанс Траст Груп» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором був задоволений у повному обсязі.

За заявою відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення, ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 01 вересня 2016 року вищевказане заочне рішення скасоване, а справа призначена до розгляду.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 30 травня 2017 року залучено до участі у справі правонаступника позивача ТзОВ «Фінанс Траст Груп» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інновація» (далі ТзОВ «ФК «Інновація»).

Письмовими додатковими поясненнями ТзОВ «ФК «Інновація» повідомило суд першої інстанції про те, що станом на 18 березня 2021 року заборгованість відповідачів за кредитним договором від 03 вересня 2008 року №014/17847/6/22396 становить 75 714,78 дол.США, враховуючи часткове погашення боргу за рахунок продажу 22 листопада 2018 року відповідно до положень ст.38 Закону України «Про іпотеку» предмета іпотеки за 7 200,75 дол.США (а.с.40 т.3).

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 07 квітня 2021 року позов задоволений частково. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ФК «Інновація» заборгованість за договором кредиту від 03 вересня 2008 року, що утворилася станом на 18 березня 2021 року, в сумі 70 977,21 дол.США. Вирішено питання судового збору пропорційно до задоволених вимог.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що ТзОВ «ФК «Інновація», як правонаступник прав за кредитним договором та договором іпотеки, мало право на позасудове врегулювання шляхом реалізації іпотечного майна на підставі застереження в іпотечному договорі про задоволення вимог іпотекодержателя згідно з порядком, визначеним ст.38 Закону України «Про іпотеку». Задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачає три варіанти дії для іпотекодержателя: або на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Всі ці три дії є різними за механізмом реалізації, мають різне нормативне врегулювання, а також різні наслідки після завершення процедури звернення стягнення. Звернення стягнення на підставі рішення суду передбачено ст.39 Закону України «Про іпотеку», а механізм реалізації іпотечного майна на підставі рішення суду закріплений в ст.ст.40-47 Закону України «Про іпотеку». У відповідності до ст.47 Закону України «Про іпотеку», якщо сума, одержана від реалізації предмета іпотеки (на прилюдних торгах), не покриває вимоги іпотекодержателя, він має право отримати решту суми з іншого майна боржника. Законодавець надав право іпотекодержателю після завершення процедури звернення стягнення на підставі рішення суду отримати решту суми з іншого майна боржника. Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки для іпотекодержателя простіший та швидший процес. При обранні кредитором позасудового звернення стягнення, законодавець обмежив його наступні вимоги до боржника, визнавши їх недійсними. Правова позиція, висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц, на яку помилково послався в своєму рішенні суд першої інстанції, стосується правовідносин, які виникли при зверненні стягнення на підставі рішення суду, якщо сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення, виявилася недостатньою. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-який особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку». Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 03 липня 2019 року в справі №646/7699/13-ц. Вважає неправильним висновок суду першої інстанції щодо застосування підпункту 3.1.8 договору іпотеки від 03 вересня 2008 року про права іпотекодержателя в судовому порядку вимагати отримання суми, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна іпотекодавця. Наполягає на тому, що даний пункт договору іпотеки викладений у розділі іпотечного договору, який регулює права та обов`язки іпотекодержателя і має загальний характер, а тому даний пункт договору застосовується після проведення процедури звернення стягнення на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса. На момент укладення іпотечного договору та продажу іпотечного майна ст.36 Закону України «Про іпотеку» встановлювала, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. На той момент норма носила імперативний характер. Зміни до ст.36 Закону України «Про іпотеку», які передбачать можливість додаткового стягнення заборгованості на підставі іпотечного договору або кредитного договору, набули чинності 04 лютого 2019 року і не можуть бути застосовані судом в зв`язку з конституційним принципом незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до положень частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні у суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Козлов А.І. апеляційну скаргу підтримали та просять її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Інші учасники справи до суду не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені. Представник ТзОВ «ФК «Інновація», повноваження якої підтверджені належним чином, спрямувала письмове клопотання з проханням провести судове засідання за відсутності представника позивача. Відповідач ОСОБА_1 спрямував письмові заперечення, у яких також просить проводити розгляд справи без його участі, а позивачу в задоволенні позову щодо солідарного стягнення заборгованості із нього відмовити у зв`язку з пропуском строку для звернення до суду. Наголосив на тому, що за змістом ст.559 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договорів поруки) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлений, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій ст.55 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. За своєю правовою природою строк, передбачений частиною четвертою ст.559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), і його закінчення є підставою для припинення поруки. У випадку пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя, цей строк не може бути поновлено, зупинено чи перервано з підстав, передбачених у ст.ст.263,264, частині п`ятій ст.267 ЦК України. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати норми про строк припинення поруки на відміну від строку позовної давності, який застосовується судом за заявою сторін.

Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Участь в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що між Відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк» та ОСОБА_2 (позичальник) 03 вересня 2008 року укладений кредитний договір із фізичною особою №014/17847/6/22396, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 82 940 дол.США для придбання двох земельних ділянок, що знаходяться за адресою: Житомирська область, Житомирський район, Кам`янська сільська рада, із сплатою 13% річних, із строком користування кредитними коштами до 02 вересня 2031 року (а.с.17-21 т.1).

Позичальник зобов`язався здійснювати платежі в касу кредитора щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, сплату ануїтентних платежів згідно з графіком платежів, що є додатком №1 до цього договору (часткове погашення), а остаточне погашення отриманого кредиту та сплату нарахованих відсотків до 02 вересня 2031 року.

За положеннями частини першої ст.546 ЦК України (у редакції на час укладення кредитного договору) виконання зобов`язання могло забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням та завдатком. Договором або законом могли бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша ст.575 ЦК України).

Так, у забезпечення виконання основного зобов`язання 03 вересня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (поручитель) укладений договір поруки №014/17847/6/22396/2, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань (а.с.22-23 т.1).

У підпункті 3.1.1 пункту 3.1 договору поруки прописано, що поручитель зобов`язаний протягом десяти робочих днів від дати отримання письмового повідомлення кредитора про невиконання позичальником забезпеченого порукою зобов`язання виконати відповідне зобов`язання шляхом перерахування суми кредиту, несплаченої суми процентів, суми комісій, суми неустойки та витрат кредитора, пов`язаних із пред`явленням вимог і отриманням виконання за кредитним договором, а також збитків кредитора, завданих порушенням позичальником своїх обов`язків за кредитним договором, на рахунки, вказані в повідомленні кредитора.

Також у підпункті 5.2.3 пункту 5.2 договору поруки сторони досягли домовленості, що порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного строку з дня настання терміну виконання основного зобов`язання не пред`явить вимог до поручителя (п.4 ст.559 ЦК України).

Основне зобов`язання також забезпечено іпотекою. Так, між ВАТ «Ерсте Банк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) 03 вересня 2008 року укладений договір іпотеки №014/17847/6/22396/1, за умовами якого іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок заставленого майна (а.с.248-249 т.2). Предмет іпотеки: земельні ділянки площами 1 200 кв.м, розташовані на території Кам`янської сільської ради Житомирського району Житомирської області з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд із кадастровими номерами :05:000:0224, :05:000:0226.

Правонаступником Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» є Публічне акціонерне товариство «ФідоБанк». Між ПАТ «ФідоБанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Грифон Капітал» 31 жовтня 2014 року був укладений договір про відступлення права вимоги №14-ГК, у тому числі, відступлені права вимоги за кредитним договором від 03 вересня 2008 року №014/17847/6/22396, договором поруки від 03 вересня 2008 року №014/17847/6/22396/2 та договором іпотеки від 03 вересня 2008 року №014/17847/6/22396/1 (а.с.24-41 т.1).

16 червня 2015 року за договором про відступлення права вимоги (факторингу) №237 ТзОВ «Грифон Капітал» відступило права вимоги Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінанс Траст Груп» (а.с.68-77 т.1).

Між ТзОВ «Фінанс Траст Груп» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інновація» 10 лютого 2017 року укладений договір про відступлення права вимоги (факторингу) №100, у тому числі, відступлені права вимоги за кредитним договором від 03 вересня 2008 року №014/17847/6/22396, договором поруки від 03 вересня 2008 року №014/17847/6/22396/2 та договором іпотеки від 03 вересня 2008 року №014/17847/6/22396/1 (а.с.130-133 т.2).

Під час розгляду даного спору в суді про стягнення кредитної заборгованості ТзОВ «ФК «Інновація», діючи відповідно до ст.38 Закону України «Про іпотеку», 22 листопада 2018 року продало Товариству з обмеженою відповідальністю «Вестпальм» дві земельні ділянки з кадастровими номерами :05:000:0224,:05:000:0226 за 200 000 грн, що еквівалентно 7 200,75 дол.США (а.с.242-243 т.2).

Відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст.38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта ст.263 ЦПК України).

Так, у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №646/7699/13-ц, на яку посилається скаржник у апеляційній скарзі, зроблений правовий висновок про те, що положення ст.36 Закону України «Про іпотеку» передбачать таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора-іпотекодержателя. У разі завершення такого позасудового врегулювання зобов`язання припиняється, а усі наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Як вже зазначалося вище, під час розгляду в суді спору про стягнення кредитної заборгованості іпотекодержатель - ТзОВ «ФК «Інновація» реалізувало право на продаж предмета іпотеки, передбачене ст.38 Закону України «Про іпотеку», та 22 листопад 2018 року продало дві земельні ділянки ТзОВ «Вестпальм», тобто у період судового розгляду справи про стягнення кредитної заборгованості іпотекодержатель реалізував процедуру позасудового врегулювання та звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

Відповідно до змісту ст.38 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час продажу іпотекодержателем -Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Інновація» предмета іпотеки (двох земельних ділянок)), якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодержателя та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

За актуальною інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на земельні ділянки :05:000:0224,:05:000:0226, тобто предмет іпотеки, 22 листопада 2018 року на підставі договору купівлі-продажу зареєстроване за ТзОВ «Вестпальм» (а.с.244-247 т.2). Також у матеріалах справи відсутні докази про визнання в судовому порядку недійсним договору купівлі-продажу земельних ділянок від 22 листопада 2018 року, а тому правомірність відповідного договору наразі презюмується.

Разом із тим, договором є домовленість його сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визнанні умов договору з урахуванням вимог актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними.

Так, у договорі іпотеки від 03 вересня 2008 року №014/17847/6/22396/1, який посвідчений у нотаріальному порядку, його сторони у підпункті 3.1.8 пункту 3.1 розділу 3 (права та обов`язки іпотекодержателя) визначили та погодили, що у випадках, якщо суми від продажу предмета іпотеки, та суми від реалізації іншого майна, що буде заставленим в забезпечення цих зобов`язань за кредитним договором, недостатньо для повного задоволення вимог іпотекодержателя, він має право в судовому порядку на отримання суми, якої не вистачає для повного задоволення вимог, з іншого майна іпотекодавця.

Доводи апеляційної скарги про те, що даний підпункт договору іпотеки застосовується після проведення процедур звернення стягнення на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса є надуманими, враховуючи, що зміст підпункту не містить подібних застережень або посилань. Відсутнє й судове рішення про тлумачення у подібний спосіб змісту підпункту 3.1.8 пункту 3.1 розділу 3 договору іпотеки в порядку ст.ст.213, 637 ЦК України. За приписами частини першої ст.629 ЦК України договір іпотеки є обов`язковим для виконання сторонами, у тому числі його підпункт 3.1.8 пункту 3.1 розділу 3. Також забезпечувальне зобов`язання має лише додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Окрім того, у даній справі вимоги іпотекодержателя щодо стягнення заборгованості (2015 рік), тобто виконання основного зобов`язання, передували позасудовому врегулюванню (2018 рік), а не навпаки, а тому вимоги про стягнення заборгованості, тобто виконання основного зобов`язання, не є наступними в розумінні положень частини четвертої ст.36 Закону України «Про іпотеку». За таких обставин, суд першої інстанції діяв у відповідності до умов договорів та законно отриману від реалізації заставного майна грошову суму (виручку) врахував (відмінусував) при визначенні остаточної суми кредитної заборгованості, що підлягає до стягнення, оскільки вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржниками основного зобов`язання за вищевказаних обставин є дійсними.

Договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням). Із розрахунку заборгованості слідує, що ОСОБА_2 допустив прострочення повернення чергових частин. За таких обставин, кредитор набув право вимагати дострокового повернення кредиту, що залишився, та сплати процентів, належних йому.

Стосовно суми кредитної заборгованості, яка підлягає до стягнення, суд першої інстанції правильно вважав, що не всі суми, які нараховані кредитором, підлягають до стягнення. Суд першої інстанції надав правильну оцінку вимозі ПАТ «ФідоБанк» про дострокове погашення заборгованості від 05 травня 2014 року, яка направлена за адресами позичальника та поручителя (а.с.2 т.3). Згідно змісту вимоги банк змінив кінцеву дату виконання зобов`язань за кредитним договором та вимагав негайно погасити всю заборгованість за кредитним договором в сумі 81 520,27 дол.США протягом 10 днів із моменту отримання вимоги до 15 травня 2014 року. Отже, кредитор використав своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту та змінив строк виконання основного зобов`язання з 02 вересня 2031 року на 15 травня 2014 року, а відтак після 15 травня 2014 року, тобто з 16 травня 2014 року вже не мав права нараховувати проценти за користування кредитом. Суд першої інстанції обґрунтовано стягнув проценти за користування кредитом, нараховані кредитором лише до 15 травня 2014 року, а кошти, віднесені після цієї дати на погашення процентів, законно зарахував на погашення тіла кредиту.

Суд незалежно від доводів апеляційної скарги має з`ясовувати, чи не припинилася порука. Так, у підпункті 5.2.3 пункту 5.2 договору поруки від 03 вересня 2008 року №014/17847/6/22396/2 прописано, що порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного строку з дня настання терміну виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (п.4 ст.559 ЦК України). Строк виконання основного зобов`язання був змінений на 15 травня 2014 року. Кредитор звернувся до суду до поручителя ОСОБА_1 30 січня 2015 року. Тобто визначений умовами договору поруки трирічний строк не сплинув та порука на час звернення кредитора до суду не припинилася (15 травня 2014 року + 3 роки = 15 травня 2017 року), а за таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув заборгованість у солідарному порядку з позичальника та поручителя, який зобов`язався солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань у повному обсязі, що відповідає положенням ст.559 ЦК України та умовам договору поруки.

Приймаючи до уваги вищевикладене, решта доводів апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не змінює та додаткового правового обґрунтування не потребує, а ґрунтується на переоцінці доказів, яким правильно надана оцінка судом першої інстанції у відповідності до положень ст.89 ЦПК України.

Відповідно до частини першої ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, таке рішення колегія суддів апеляційного суду залишає без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 07 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: