Справа № 527/959/21
провадження 2/527/20/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 року м. Глобине

Глобинський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Павлійчук А.В.,

за участю секретаря судового засідання Бурбиги Ю.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Глобине цивільну справу № 527/959/21 за позовом представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про збільшення частки майна колишньої дружини у спільному майні,-

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся з позовом до суду, яким просив збільшити частку майна колишньої дружини у спільному майні, а саме визнати за позивачем право власності на 4/5 частки домоволодіння ( житлового будинку), розташованого за адресою АДРЕСА_1 та визнати за відповідачем право власності на 1/5 частки цього домоволодіння. Стягнути судові витрати.

В обґрунтування позову зазначив, що позивачка з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.06.1997 року, рішенням суду від 17.10.2018 року шлюб був розірваний, за час перебування у шлюбі подружжя придбали на підставі договору купівлі продажу від 16 травня 2013 року житловий будинок, що розташований АДРЕСА_1 . Також на розгляді суду перебуває справа № 527/2011/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання за кожним з них права власності на Ѕ частину цього будинку. Однак позивач вважає, що суд повинен відступити від засад рівності часток подружжя, оскільки з липня 2019 року відповідач чинить позивачу перешкоди в доступі до будинку, поміняв всі замки від вхідних дверей, хвіртки на паркані, використовує прибудинкову територію як господарський двір, а будин як господарський сарай для утримання та розведення свійської, домашньої худоби, птиці в своїх власних потребах на шкоду інтересам колишньої дружини, інтересах їхніх дітей, що призвело до пошкодження спільного майна, неприйнятних умов для особистого проживання, неможливості використання спільного об`єкту за цільовим призначенням без проведення в ньому капітального ремонту, необхідності прибирання різного дворового та хатнього мотлоху, вивезення сміття, знищення мишей, щурів, повної дезінфекції приміщень; відповідач ухиляється від участі утримання дітей, яке виражається у несвоєчасності, недостатності та наявності заборгованості по аліментам призначених судовим рішення; крім того відповідач має у приватній власності окрему благоустроєну садибу по АДРЕСА_2 , на території якої розташовані два житлових будинки та різні надвірні будівлі, що повністю забезпечивають йому житлові, побутові, майнові та інші потреби, у позивача іншого нерухомого майна у власності не має, і тому остання з малолітніми дітьми змушена проживати у своєї матері.

У судовому засіданні представник позивача, підтримував позов та прохав його задовольнити в повному обсязі, також долучив нотаріально завірені переклади копій документів з польської мови про те, що позивач разом із дітьми із 06.03.2022 року проживають всі разом в республіці Польша в АДРЕСА_3 , також що неповнолітні діти відвідують освітні заклади.

Представник відповідача в судовому засіданні прохав відмовити в позові, оскільки позивач та його представник не доведено, що позивач має право на відступлення від рівності від засад рівності часток подружжя, крім того долучив довідку Розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 02.11.2022 про відсутність у відповідача заборгованості по сплаті аліментів.

Допитана в судовому засіданні, яке відбувалось 05.10.2021 року, свідок ОСОБА_5 мати позивачки, пояснила, що в даний момент дочка перебуває на заробітках в Польші, її діти знаходяться у неї, за адресою проживали деякий час, а з 2018 року відповідач зробив ферму із дивності, із 2017 року донька розвелась і виникли проблеми. Відповідача належить повність об лаштований будинок, картка з аліментами перебуває у свідка, аліменти сплачуються нерегулярно, діти проживають разом із свідком.

Допитана в судовому засіданні, яке відбувалось 05.10.2021 року, свідок ОСОБА_6 , старша донька сторін, пояснила, що батьки розлучились у вересні 2017 року і мати була змушена проживати у бабусі, по АДРЕСА_2 проживає батько, мати не має можливості туди потрапити, в будинку, що належить матері, проживати не можливо бо там живе птиця та свині. До будинку батька можуть потрапити діти лише зі згоди батька у визначену дату і час. Коли був куплений будинок там можливо було проживати. В серпні 2017 року коли стався конфлікт між батьками в будинку ще можливо було проживати, окрім будинку по АДРЕСА_4 у матері іншого житла не має. Свідку відомо, що є заборгованість по аліментах.

Від допиту інших заявлених свідків представник позивача відмовився.

Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

На момент укладання договору купівлі продажу житлового будинку 16.05.2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі відповідно до копії рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 17.10.2018 року .

Договір купівлі-продажу уклали на ім`я відповідачки, проте будинок придбаний подружжям під час перебування у шлюбі.

Таким чином, судом встановлено, що спірний будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , придбані сторонами під час перебування у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 28 липня 2021 року по справі № 527/2011/19 позовОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задоволено, визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано в порядку розподілу спільного майна подружжя за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , за кожним окремо право власності на Ѕ частини житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . (згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень)

У відповідності до положень ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і інші обставини.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року по справі № 456/828/17 наведено такий висновок: «Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріальне забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено. Обов`язок, передбачений статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя.»

Досліджені в судовому засіданні фотографії, копії яких долучені до матеріалів справи підверджують, що відповідач ОСОБА_4 використовує житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 не за цільових призначеням, тобто не для проживання. Однак позивачем не надано доказів того, що до 2017 року вона разом із родиною проживала саме в цьому будинку, а також дії відповідача в даний час нанесли шкоду спільному майну та не наведена вартість такої завданої шкоди.

Однак, позивач не позбавлена можливості звернутися до суду із позовом про відшкодування матеріальної шкоди завданої відповідачем нецільовим використання житлового будинку, та зобов`язанням відповідача відновити за свій рахунок житловий будинок до стану придатного до проживання, а також усунення перешкод у праві користування вказаним будинком, якщо вони існують.

Проживання дітей з позивачкою з огляду на положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного будинку, позивачем не доведено, оскільки в ст.70 СК України міститься посилання на факт ухилення одного із подружжя від обов`язку щодо утримання дітей, а питання недостатності наданих коштів можливо вирішити іншим шляхом.

Оцінивши надані у справу докази відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, суд дійшов до висновку, що позивач ОСОБА_3 не довела належними, допустимими і достатніми доказами існування істотних обставин, з якими ч.3 ст.70 СК України пов`язує можливість відступу від рівності часток подружжя у спільному майні.

Встановивши дані обставини, суд дійшов до висновку що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст. 81, 141, 258, 259, 263 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволені позову представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про збільшення частки майна колишньої дружини у спільному майні - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , рнокпп: НОМЕР_1 );

Представник позивача: Хромих Едуард Володимирович (Полтавська область, м. Глобине, вул. Центральна, 187, оф. 1) ;

Відповідач: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , рнокпп: НОМЕР_2 )

Представник відповідача: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 ).

Повний текст рішення виготовлений 08.11.2022 року.

Суддя А. В. Павлійчук