Номер провадження: 22-ц/813/6296/22
Справа № 521/2895/21
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року, постановлене під головуванням судді Тополевої Ю.В., повний текст рішення складений 05 жовтня 2021 року у цивільній справі за позовом Військової академії (м. Одеса) до ОСОБА_1 про відшкодування курсантами витрат, пов`язаних із утриманням у вищих навчальних закладах, -

в с т а н о в и в:
У лютому 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на його користь витрати, пов`язані із утриманням у вищому навчальному закладі в розмірі 55805,34 грн. та витрати по сплаті судового збору.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що наказом начальника Військової академії (м. Одеса) від 28.08.2017 року № 183 ОСОБА_1 призначено на посаду курсанта першого курсу навчання та наказом начальника Військової академії (м. Одеса) від 28.08.2017 року зараховано на всі види забезпечення за курсантськими нормами. 20.08.2017 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі начальника Військової академії (м. Одеса) Гуляком О.В. укладений контракт на час навчання до присвоєння військового звання «лейтенант». Згідно укладеного контракту ОСОБА_1 взяв на себе обов`язок відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення цього закладу. Разом із цим, ОСОБА_1 звернувся до командування Військової академії з рапортом про його відрахування з числа курсантів через небажання продовжувати навчання. Наказом начальника Військової академії від 22.02.2018 року ОСОБА_1 відраховано з числа курсантів та розірвано контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України. 22.02.2018 року відповідача виключено із списків особового складу Військової академії, знято зі всіх видів забезпечення та направлено в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 .
Посилаючись на Положення про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ, позивач зазначає, що в разі відрахування курсанта через небажання продовжувати навчання, відраховані курсанти відшкодовують Міністерству оборони України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. Відповідно до довідки-розрахунку Військової академії від 23.03.2018 року загальний розмір витрат, пов`язаних із утриманням курсанта ОСОБА_1 складає 55805,34 грн. Добровільно вказані витрати відповідач не відшкодував, в зв`язку із чим позивач звернувся до суду.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року позов Військової академії (м. Одеса) до ОСОБА_1 про відшкодування курсантами витрат, пов`язаних із утриманням у вищих навчальних закладах задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Військової академії (м. Одеса), витрати, пов`язані із утриманням у вищому навчальному закладі в розмірі 55805 грн. 34 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якої просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким у позові відмовити, посилаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неповним дослідженням обставин справи, оскільки врахування у рішенні лише доводів та доказів позивача, що призвело до неправильного вирішення спору.
У своєму відзиві, Військова академія зазначає, що рішення суду є обґрунтованим та постановленим з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи, доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування рішення суду.
Військова академія (Одеса) про призначене судове засідання на 23 листопада 2022 року сповіщена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 114 т. 1).
ОСОБА_1 судова повістка направлена за адресою, зазначеною в апеляційної скарзі, яка повернулась до суду з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою (а.с. 115 т. 1).
Згідно з ч. 1ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що у ст. 43 ЦПК України зазначено, що учасники справи зобов`язані здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Європейський Суд з прав людини також наголошує на тому, що сторони процесу повинні вживати заходи для того, щоб дізнатися про рух та розгляд їх справ.
За наведених підстав, колегія суддів прийшла висновку про те, що ОСОБА_1 сповіщений про час та дату розгляду справи належним чином.
Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду підлягає скасуванню, а провадження у справі підлягає закриттю, виходячи з наступного.
За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає в повній мірі, з огляду на таке.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Згідно із вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Судова юрисдикція це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
За визначеннями пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Суб`єкт владних повноважень орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
За змістом статті 25 Закону № 2232-XII курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу відшкодовують Міноборони та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, установлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що наказом начальника Військової академії (м. Одеса) від 20.07.2017 року № 351 ОСОБА_1 призначено на посаду курсанта першого курсу навчання (а.с. 7).
20.08.2017 року наказом начальника Військової академії (м. Одеса) № 40-РС ОСОБА_1 призначено на посаду «курсант» (а.с. 8).
20.08.2017 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі начальника Військової академії (м. Одеса) Гуляком О.В. укладений контракт на час навчання до присвоєння військового звання «лейтенант» (а.с. 16-18).
Наказом начальника Військової академії (м. Одеса) № 183 від 28.08.2017 року ОСОБА_1 поставлено на всі види забезпечення за курсантськими нормами (а.с. 9).
14.01.2018 року ОСОБА_1 звернувся до командування Військової академії з рапортом про його відрахування з числа курсантів через небажання продовжувати навчання. Відповідно до рапорту, ОСОБА_1 попереджений про порядок відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі (а.с. 15).
Наказом начальника Військової академії № 15-РС від 23.02.2018 року ОСОБА_1 відраховано з числа курсантів Військової академії (м. Одеса) (а.с. 11).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , перебуваючи на публічній службі, під час навчання у Військовій академії був відрахований через небажання продовжувати навчання.
Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, тому суд першої інстанції, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства, діяв не як суд, встановлені законом.
У межах цивільного судочинства суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному судочинстві в силу вимог статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.
За таких обставин, колегія суддів приходить висновку про те, що спори щодо відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, оскільки пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 723/18/17.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Враховуючи те, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, тому колегія суддів вбачає наявність підстав для скасування рішення та закриття провадження у справі з роз`ясненням позивачу права на звернення до суду з позовом в порядку адміністративного судочинства.
Колегія суддів наголошує на тому, що закриття провадження у справі це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Підставами для закриття провадження у справі є обставини, які підтверджують: неправомірність виникнення процесу (п.п.1,2,5 ст. 255 ЦПК України); неможливість його подальшого продовження (п.п. 6,7 ст. 255 ЦПК України); недоцільність його продовження (п.п.3,4 ст. 255 ЦПК України).
Пунктом 33 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2 передбачено, що суд закриває провадження у справі з підстав, передбачених ст.205 ЦПК України (ст. 255 ЦПК України), перелік якої є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
На підставі викладеного, у даному випадку провадження у справі підлягає закриттю відповідно до положень п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, тому що розгляд даного спору належить до компетенції адміністративних судів.
Враховуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції із наступним закриттям провадження у справі.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 377, 381-384, 386, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року скасувати.
Провадження по справі за позовом за позовом Військової академії (м. Одеса) до ОСОБА_1 про відшкодування курсантами витрат, пов`язаних із утриманням у вищих навчальних закладах закрити.
Роз`яснити позивачу право на звернення з даним позовом в порядку адміністративного судочинства.
Роз`яснити позивачу його право протягом десяти днів з дня отримання ним постанови звернутися до Одеського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 28 листопада 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра