Номер провадження: 22-ц/813/7035/22
Справа № 494/993/21
Головуючий у першій інстанції Банташ Д. С.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 14 квітня 2022 року, постановленого під головуванням судді Банташ Д.С., повний текст рішення складений 21 квітня 2022 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Стрюківської сільської ради Березівського району Одеської області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Стрюківської сільської ради Березівського району Одеської області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила:

- поновити ОСОБА_2 на посаді художнього керівника Жуківського будинку культури Стрюківської сільської ради Березівського району Одеської області;

- стягнути зі Стрюківської сільської ради Березівського району Одеської області на користь ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 22 лютого 2021 року по день поновлення на роботі.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що вона з 18 жовтня 2018 року перебувала на посаді художнього керівника Жуківського будинку культури Шабельницької сільської ради Миколаївського району Одеської області. Згідно рішення І сесії VIII скликання Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 10 від 09.12.2020 року «Про початок реорганізації Петрівської сільської ради та Шабельницької сільської ради шляхом приєднання до Стрюківської сільської ради» розпочато процедуру реорганізації Шабельницької сільської ради шляхом приєднання до Стрюківської сільської ради. Згідно розпорядження Стрюківського сільського голови Миколаївського району Одеської області О.О. Афанасьєва за № 128 від 22 грудня 2020 року, у зв`язку із реорганізацією Шабельницької сільської ради шляхом приєднання до Стрюківської сільської ради, її попереджено про наступне вивільнення. Згідно розпорядження Стрюківського сільського голови О.О. Афанасьєва за № 31 від 22 лютого 2021 року, позивача було звільнено з посади художнього керівника Жуківського будинку культури Шабельницької сільської ради. Вказувала, що незважаючи на існування розпорядження про її звільнення, вона продовжувала працювати на своїй посаді та отримувати за це заробітну плату, аж до червня місяця 2021 року. І лише в червні місяці 2021 року їй стало відомо про її звільнення. Трудову книжку отримала 17 червня 2021 року, а саме розпорядження про її звільнення лише 09 липня 2021 року. Вважала, що звільнення з роботи відбулося з порушенням вимог закону, а саме: їй не було запропоновано всіх наявних вакантних посад, які вона могла би виконувати, а сама процедура звільнення відбулася з грубими порушеннями і невідповідністю діючому законодавству.

Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 14 квітня 2022рокупозов ОСОБА_2 до Стрюківської сільської ради Березівського району Одеської області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу залишений без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд неповно з`ясував обставини справи та надані докази, а також дійшов помилкового висновку про пропуск строку звернення до суду, оскільки про обставини свого звільнення ОСОБА_3 дізналася коли отримала на руки Розпорядження №31 від 22.02.2021 року, а саме 09 липня 2021 року, проте документального підтвердження цього матеріали справи не містять.

У своїх відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_4 Стрюківський сільський голова, адвокат Чапуріна С.І., представник Стрюківської сільської ради зазначають, що доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не були досліджені надані докази є безпідставними та необґрунтованими, оскільки із тексту апеляційної скарги неможливо з`ясувати, які саме докази не були досліджені судом. Крім того, доводи про те, що суд не дослідив і не перевірив причин пропуску строку не відповідають обставинам та матеріалам справи, оскільки позивачем був пропущений строк звернення до суду, так ОСОБА_5 про її звільнення була ознайомлена 22 лютого 2021 року, однак за власним бажанням виходила на роботу та працювала до червня 2021 року, а такожсамостійно приймала участь у святкових заходах за власним бажанням.

Учасники справи про призначене судове засідання на 09 листопада 2022 року були сповіщені належним чиному відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 86-89 т. 2).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Залишаючи позов ОСОБА_2 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущений строк звернення до суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 перебувала на посаді художнього керівника Жуківського будинку культури Шабельницької сільської ради Миколаївського району Одеської області (а.с. 11-18 т. 1).

Згідно рішення Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 10 від 09.12.2020 року «Про початок реорганізації Петрівської сільської ради та Шабельницької сільської ради шляхом приєднання до Стрюківської сільської ради», почато процедуру реорганізації Петрівської сільської ради Миколаївського району Одеської області і Шабельницької сільської ради Миколаївського району Одеської області шляхом приєднання до Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області (а.с. 20 т. 1).

Згідно розпорядження голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області за № 128 від 22.12.2020 року «Про попередження працівників Шабельницької сільської ради про наступне вивільнення у зв`язку із реорганізацією Шабельницької сільської ради за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України», визначено попередити працівників апарату Шабельницької сільської ради про наступне вивільнення у зв`язку із реорганізацією Шабельницької сільської ради шляхом приєднання до Стрюківської сільської ради, в тому числі і ОСОБА_2 (а.с. 21 т. 1).

Позивач був ознайомлений з зазначеним вище розпорядженням, що підтверджується листом особистого ознайомлення з розпорядженням (а.с. 22 т. 1).

Згідно розпорядження голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області за № 31 від 22.02.2021 року позивача, ОСОБА_2 звільнено з посади художнього керівника Жуківського будинку культури Шабельницької сільської ради у зв`язку із реорганізацією Шабельницької сільської ради шляхом приєднання до Стрюківської сільської ради (а.с. 23 т. 1).

Щодо посилання позивача про неповідомлення відповідачем державної служби зайнятості про заплановане масове вивільнення працівників, судом вірно зазначено наступне.

Згідно ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, у разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Згідно ч. 1 ст. 48 Закону України «Про зайнятість населення», визначено, що масовим вивільненням з ініціативи роботодавця (крім випадку ліквідації юридичної особи) є одноразове або протягом: 1) одного місяця: вивільнення 10 і більше працівників напідприємстві, в установі та організації з чисельністю від 20 до 100 працівників; вивільнення 10 і більше відсотків працівників на підприємстві, в установі та організації з чисельністю від 101 до 300 працівників; 2) трьох місяців - вивільнення 20 і більше відсотків працівників на підприємстві, в установі та організації незалежно від чисельності працівників.

Висновки суду про те, що звільнення 5 працівників відповідачем не підпадає під визначення ч. 1 ст. 48 Закону України «Про зайнятість населення» ознаки масового вивільнення працівників з ініціативи роботодавця відповідають вимогам закону.

Суд першої інстанції обрунтовано не взяв до уваги ствердження позивача стосовно того, що вона незважаючи на наявність розпорядження голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області за № 31 від 22.02.2021 року про її звільнення, продовжувала перебувати у трудових відносинах з відповідачем по травень місяць 2021 року включно, з урахуванням не надання до суду доказів, які б підтверджували вказані доводи.

З відповіді Головногоуправління держпраців Одеськійобласті від 08.02.2022 року за № 15-К-1895/01-49-9657 наданої за результатом здійснення позапланового заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю у формі перевірки Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області за зверненням ОСОБА_2 вбачається: «…Згідно з представлених табелів обліку використання робочого часу з`ясовано:

- за січень-березень 2021р. напроти Вашого прізвища проставлено шестиденний робочий тиждень з визначенням відпрацьованих 3,5 год.;

- за квітень-травень 2021р. табелі обліку використання робочого часу на момент проведення перевірки відсутні.

В ході здійснення перевірки адміністрацією Установи були представлені відомості нарахування заробітної плати за січень-травень 2021 року, відповідно до яких за січень 2021р. нарахування заробітної плати ОСОБА_2 становить: посадовий оклад - 1936,00 грн.; доплата до рівня мінімальної заробітної плати 6000 - 1064,00 грн.; всього нараховано -3000 грн. За лютий 2021 року нарахування заробітної плати становить: посадовий оклад - 1548,80 грн.; доплата до рівня мінімальної заробітної плати 6000 - 1064,00 грн., розрахункові 2394,00 грн. (на момент проведення, керівник Установи не зміг пояснити та надати підтверджуючі документи, що саме входить до складу розрахункових коштів, у зв`язку із відсутністю останніх), всього нараховано 5006,80 грн.

Що стосується факту виплати грошової компенсації за всі не використані дні щорічної відпустки у разі звільнення працівника, як то передбачено вимогами ст.83 КЗпП України, то підтвердити або спростувати даний факт не є можливим, у зв`язку із відсутністю підтверджуючих документів.

За березень 2021 року було представлено дві відомості нарахування заробітної плати з Вашим прізвищем. В одному екземплярі відомості нарахування заробітної плати за підписом в.о. начальника Рош С.О. відображено лише нарахування вихідної допомоги в сумі 3000 грн., в другому екземплярі відображено: посадовий оклад 1548,80 грн., доплата до 6000 1064,00 грн., розрахункові 2394,00 грн, всього нараховано 5006,80 грн.

В відомостях нарахування заробітної плати працівникам Шабельницького будинку культури за квітень-травень 2021 року Ваше прізвище відсутнє.

Дослідженням табелів обліку використання робочого часу за лютий та березень 2021 року встановлено, що навпроти Вашого прізвища в період з 23 по 28 лютого включно проставлено відпрацьованих 3,5 год. та у березні 2021 року відображено також 3,5 відпрацьованих годин за період з 02.03.2021 р. по 07.03.2021 р., з 09.03.2021 р. по 14.03.2021 р., з 16.03.2021 р. по 21.03.2021 р., з 23.03.2021 р. по 28.03.2021 р. та 30.03.2021 р., при цьому згідно з Розпорядженням від 22.02.2021 р. № 31 Ви були звільнені із займаної посади.

При відсутності табелів обліку використання робочого часу та відомостей нарахування заробітної плати за квітень травень 2021 р., Вам згідно відомостей нарахування коштів на особові карткові рахунки 17.05.2021 року було зараховано аванс за травень 2021 р. (платіжне доручення № 26 від 17.05.2021 р.). Вище перелічене свідчить про порушення вимог ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці», якою визначено, що роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

В порушення вимог ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» щодо виплати заробітної плати працівникам регулярно в робочі дні, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, заробітна плата працівника Установи виплачувалась з порушеннями встановлених чинним законодавством термінів, а саме один раз на місяць. Так, виплата Вам заробітної плати за січень 2021 року, в сумі 2385 грн., була здійснена 26.02.2021 року, згідно платіжного доручення № 2 від 26.02.2021 року. Заробітна плата за лютий виплачена 29.03.2021 року - 3980,41 грн., згідно платіжного доручення № 12 від 29.03.2021 року.

Остаточний розрахунок було проведено 27.04.2021 року (платіжне доручення № 20 від 27.04.2021 року), що в свою чергу призвело до порушення вимог чинного законодавства ч. 1 ст. 116 КЗпП України, в частині виплати всіх сум, що належать працівнику від Установи в день звільнення.…» (а.с. 9-11 т. 2).

Щодо посилання позивача на неналежне виконання відповідачем вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, судом зазначено наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Аналіз даної норми дає підстави дійти висновку про те, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених в цьому пункті цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Згідно з ч. 3 ст. 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

За змістом ч. 1, 2 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Частиною 3 статті 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

За роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України у п. 19 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

В усіх випадках звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

Порядок вивільнення працівників, закріплений КЗпП України, включає наступні вимоги, які повинні бути дотримано роботодавцем: строк попередження про наступне вивільнення (не пізніше ніж за два місяці до вивільнення) (ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України); врахування переважного права на залишення на роботі, передбаченого законодавством (ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України); пропонування працівникові іншої роботи на тому ж підприємстві, в установі, організації одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України); отримання згоди профспілкового комітету, членом якого є працівник (ст. 43 КЗпП України); у разі, якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України).

Судом встановлено, що згідно розпорядження голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області за № 128 від 22.12.2020 року «Про попередження працівників Шабельницької сільської ради про наступне вивільнення у зв`язку із реорганізацією Шабельницької сільської ради за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України», визначено попередити працівників апарату Шабельницької сільської ради про наступне вивільнення у зв`язку із реорганізацією Шабельницької сільської ради шляхом приєднання до Стрюківської сільської ради, в тому числі і ОСОБА_2 (а.с. 21 т. 1).

Матеріалами справи підтверджено, що про майбутнє вивільнення позивача було попереджено під особистий підпис, а звільнено 22 лютого 2021 року, таким чином, термін попередження про звільнення, який передбачений КЗпП України, роботодавцем дотриманий (а.с. 22 т. 1).

Поряд з цим, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки, обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Судом встановлено, що відповідачем було затверджено структуру та штатний розпис станом на 01.01.2021 року (а.с. 207-212 т. 1).

Проте, відповідачем до суду не надано доказів неможливості (за освітою, фахом або досвідом роботи) запропонувати затверджені штатним розписом посади позивачу або відмови останньої від запропонованих посад.

З відповіді Головного управління держпраці в Одеській області від 08.02.2022 року за № 15-К-1895/01-49-9657 наданої за результатом здійснення позапланового заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю у формі перевірки Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області за зверненням ОСОБА_2 , вбачається, що документального підтвердження виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України під час перевірки представлено не було (том 2 а.с. 9-11).

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що відповідач, як роботодавець, не виконав свої зобов`язання, передбачені ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, щодо працевлаштування працівника, у тому числі не запропонував всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам (професії чи спеціальності позивача, іншу роботу), які існували, незалежно від того, в якому структурному підрозділі позивач, який вивільнювався, працював.

Щодо пропуску строку звернення до суду, судом зазначено наступне.

Згідно до ст.ст. 233, 234 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін.

Статтею 234 КЗпП України не передбачено переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Судом встановлено, що розпорядженням голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області за № 31 від 22.02.2021 року позивача, ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

В позовній заяві ОСОБА_2 посилалася на те, що видача трудової книжки їй відбулася 17 червня 2021 року, що також було підтверджено в судовому засіданні.

При цьому з позовом до суду ОСОБА_2 звернулася 09 серпня 2021 року, тобто з порушенням, встановленим ч. 1 ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду.

З урахуванням викладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права,оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про залишення позову без задоволення, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про те, щосуд неповно з`ясував обставини справи та надані докази, а також дійшов помилкового висновку про пропуск строку звернення до суду, оскільки про обставини свого звільнення ОСОБА_2 дізналася коли отримала на руки Розпорядження №31 від 22.02.2021 року, а саме 09 липня 2021 року, проте документального підтвердження цього матеріали справи не містять є безпідставними танеобґрунтованими у відповідності до встановлених обставин справи, з яких вбачається, що видача трудової книжки відбулася 17 червня 2021 року, а позов був наданий до суду 09 серпня 2021 року, тобто ОСОБА_2 звернулася до суду з пропуском строку. Доказів, які б спростували дані обставини матеріали справи не містять.

Колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги є безпідставними необґрунтованими та такими, щозводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 14 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 15 листопада 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра