Постанова

Іменем України

16 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 756/10595/17

провадження № 61-4878св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Головне управління Національної поліції в м. Києві, Київська міська прокуратура,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Київської міської прокуратури на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року у складі судді Шевчука А. В. та постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в м. Києві, Прокуратури м. Києва про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові притягненням до кримінальної відповідальності.

На обґрунтування позову зазначив, що 18 квітня 2011 року старшим слідчим СУ ГУ МВС України в м. Києві Безушком А. П. прийнято постанову про порушення кримінальної справи за фактом фіктивного підприємництва, тобто створення суб`єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконною діяльності та за фактом підроблення документів податкової звітності за ознаками складу злочинів, передбачених частиною другою статті 205, частиною другою статті 358 Кримінального кодексу України.

21 червня 2011 року проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_1 та обшук в належному йому автомобілі, в ході якого вилучене майно. Сам ОСОБА_1 був затриманий і 22 червня 2011 року був проведений його особистий обшук.

Починаючи з 22 червня 2011 року ОСОБА_1 почав утримуватися в ІТТ при ГУ МВС України в м. Києві.

Незважаючи на те, що органами досудового слідства не було вчинено всіх необхідних дій для належного обґрунтування застосування запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, позивача було обмежено у його конституційних правах та свободах та направлено в камеру попереднього ув`язнення для утримання до прийняття рішення судом щодо запобіжного заходу. Черговим порушенням прав позивача органами досудового слідства стало недопущення до нього захисника, який за заявою від 25 червня 2011 року був допущений лише 29 червня 2011 року.

29 червня 2011 року старшим слідчим СУ ГУМВС України в м. Києві Безушком А. П. було прийнято постанову про порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_1 за ознаками в його діях організації фіктивного підприємництва з метою прикриття незаконної діяльності за ознаками в його діях складу злочину, передбаченого частиною третьою статті 27, частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України, та цього ж дня притягнуто його як обвинуваченого. Цією ж постановою нова кримінальна справа об`єднана в одне провадження з першою кримінальною справою під загальним реєстраційним номером.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2011 року обрано відносно обвинуваченого ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням в Київському СІЗО № 13 ДДУПВП.

Лише в серпні 2012 року після 400-денного ув`язнення Подільським районним судом м. Києва запобіжний захід із тримання під вартою був змінений ОСОБА_1 на підписку про невиїзд, і лише 03 вересня 2015 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 було закрите за реабілітуючими підставами, запобіжні заходи скасовані та прийнято рішення про повернення вилучених речей/речових доказів.

Позивач зазначає, що з моменту порушення відносно нього кримінальної справи та до її закриття минуло 4 роки 3 місяці 12 днів або 52 місяці, тобто вказаний період часу він перебував під слідством та судом.

Вказує, що незаконно утримуючись під вартою, перебуваючи під протиправним кримінальним переслідуванням, він зазнав моральних втрат та душевних страждань, які підлягають відшкодуванню відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Факт спричинення моральної шкоди підтверджується, зокрема, висновком психологічної експертизи № 2547 від 02 липня 2018 року.

Також він згідно рахунку № 16/05-3 від 16 травня 2018 року здійснив оплату за проведення психологічної експертизи у розмірі 15 000 грн, проведеної за його заявою в межах цієї справи, що підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 17 травня 2018 року.

Окрім того, позивачем за час проведення розслідування та судового провадження були понесені витрати при отриманні правової допомоги.

Так, в період з липня 2011 року по лютий 2012 року Адвокатське об`єднання адвокатська група «Солодко і партнери» надавало правову допомогу ОСОБА_1 . Як вбачається із довідки, виданої керівником Адвокатського об`єднання адвокатська група «Солодко і партнери», за надану правову допомогу адвокатська група отримала від ОСОБА_1 грошову винагороду (гонорар) в розмірі 72 000,00 грн.

Крім того відповідно до договору про надання правової допомоги від 27 червня 2011 року адвокат Устименко Ю. Ю. також здійснював захист ОСОБА_1 по інкримінованій йому справі в органах і підрозділах МВС України в м. Києві. Гонорар, отриманий адвокатом за захист в даній кримінальній справі становить 50 000,00 грн.

Уточнивши в подальшому позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету на його користь в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 3 650 000 грн, витрати за надання правничої допомоги 122 000 грн та витрати з проведення психологічної експертизи в розмірі 15 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 650 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 15 000 грн в рахунок компенсації витрат, пов`язаних з проведенням психологічної експертизи.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач з 22 червня 2011 року по 03 вересня 2015 року, тобто 4 роки 3 місяці 12 днів перебував під слідством та судом, незаконно обвинувачувався у кримінальних правопорушеннях, утримувався під вартою, в зв`язку з чим набув права на відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

При визначенні розміру моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 , суд першої інстанції врахував характер правопорушення, тривалість та глибину моральних страждань, які зазнав позивач, оскільки був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя та підтвердження своєї невинуватості у вчиненні злочину і відновлення ділової репутації. При цьому, суд керувався принципами розумності, справедливості та співмірності.

Суд першої інстанції вважав також за необхідне стягнути на користь позивача витрати, пов`язані з проведенням психологічної експертизи, у розмірі 15 000 грн.

Відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог, суд першої інстанції виходив із їх недоведеності та необґрунтованості.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Київська міська прокуратура, ОСОБА_1 , Державна казначейська служба України оскаржили його в апеляційному порядку.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року апеляційні скарги Київської міської прокуратури, ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України задоволено частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в м. Києві, Прокуратури м. Києва про відшкодування шкоди змінено.

Викладено абзаци 2 та 3 резолютивної частини в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 650 000 грн компенсації моральної шкоди та 15 000 грн компенсації витрат, пов`язаних з проведенням психологічної експертизи».

В іншій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Разом з тим зазначив, що відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Міністерство внутрішніх справ України (дії посадової особи якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У червні 2022 року Київська міська прокуратура подала до Верховного Суду засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року.

В касаційній скарзі представник заявника просить суд оскаржувані судові рішення в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 650 000 грн компенсації моральної шкоди та 15 000 грн компенсації витрат, пов`язаних з проведенням психологічної експертизи, скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові в цій частині.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій судові рішення в оскаржуваній частині ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2022 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

30 серпня 2022 року матеріали справи надійшли на адресу Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві від 18 квітня 2011 року порушено кримінальну справу за фактом фіктивного підприємництва, тобто створення суб`єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) ТОВ «Промагролізинг», ТОВ «Агропромсервіс Трейд», ТОВ «Промінь Л», з метою прикриття незаконної діяльності та за фактом підроблення документів податкової звітності ТОВ «Промагролізинг», ТОВ «Агропромсервіс Трейд», ТОВ «Промінь Л» за ознаками складу злочину, передбаченого частиною другою статті 205, частиною другою статті 358 Кримінального кодексу України, порушеній кримінальній справі присвоїти реєстраційний № 20-3943.

На підставі постанови від 20 червня 2011 року, було 21 червня 2011 року проведено обшук автомобіля BMW 5321E60, який належить ОСОБА_1 , припаркованого поряд з будинком АДРЕСА_1 , а також проведено обшук у помешканні ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 . За результатами обшуку виявлено та вилучено зазначене в протоколах майно, зокрема грошові кошти, телефони, ноутбук, жорсткий диск.

22 червня 2011 року ОСОБА_1 затримано як підозрюваного у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 27, частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України.

В період з 00:45 до 00:55 год. 22 червня 2011 року проведено особистий обшук затриманого ОСОБА_1 та огляд речей, які знаходяться при ньому.

Постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві від 22 червня 2011 року порушено кримінальну справу щодо ОСОБА_1 за ознаками організації фіктивного підприємництва, тобто створення суб`єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) ТОВ «Промагролізинг», ТОВ «Агропромсервіс Трейд», ТОВ «Промінь Л» з метою прикриття незаконної діяльності за ознаками в його діях складу злочинів, передбачених частиною третьою статті 27, частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України, порушену кримінальну справу прийнято до свого провадження, об`єднано в одне провадження з кримінальною справою № 20-3943 під загальним реєстраційним номером 20-3943 та продовжено досудове слідство.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2011 року встановлено, що матеріали кримінальної справи не містять достатніх даних для прийняття рішення про обрання міри запобіжного заходу, а тому продовжив затримання до 9 діб.

Постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві Безушко А. П. від 29 червня 2011 року порушено кримінальну справу щодо ОСОБА_1 за ознаками організації фіктивного підприємництва ТОВ «Н.Т.К. Октан» з метою прикриття незаконної діяльності за ознаками в його діях складу злочинів, передбачених частиною третьою статті 27, частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України, порушену кримінальну справу прийнято до свого провадження, об`єднано в одне провадження з кримінальною справою № 20-3943 під загальним реєстраційним номером 20-3943 та продовжено досудове слідство.

Відповідно до постанови старшого слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві Безушко А. П. від 29 червня 2011 року, ОСОБА_1 притягнуто як обвинуваченого і пред`явлено йому обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 27, частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України.

Постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві Безушко А. П. від 29 червня 2011 року в кримінальній справі № 20-3943 накладено арешт на грошові кошти, вилучені при обшуках приміщень і транспортних засобів на загальну суму 286 231,00 грн.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2011 року обрано відносно обвинуваченого ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Постановами слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві від 01 липня 2011 року накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , належну ОСОБА_1 , та автомобіль BMW 5321E60.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 серпня 2011 року продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_1 до 4 місяців.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2011 року задоволено подання старшого слідчого про накладення арешту; накладено арешт на рахунок, що належить ОСОБА_1 , зупинивши видаткові операції по рахунку.

Постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві Безушко А. П. від 29 вересня 2011 року порушено кримінальну справу щодо ОСОБА_1 за ознаками в його діях організації вчинення фінансових операцій з коштами, одержаними внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації, спрямованих на приховування незаконного походження таких коштів, за ознаками в його діях злочину, передбаченого частиною третьою статті 27 - частиною першою статті 209 Кримінального кодексу України; порушену кримінальну справу прийнято до свого провадження, об`єднано у одне провадження з кримінальною справою № 20-3943 під загальним реєстраційним номером 20-3943 та продовжено досудове слідство.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_1 до 6 місяців.

Відповідно до постанови старшого слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві Безушко А. П. від 04 жовтня 2011 року у справі № 20-3943, ОСОБА_1 притягнуто як обвинуваченого і пред`явлено йому обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 27 - частиною другою статті 205, частиною третьою статті 27 - частиною першою статті 209 Кримінального кодексу України.

Постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві Безушко А. П. від 17 листопада 2011 року порушено кримінальну справу щодо ОСОБА_1 за ознаками в його діях організації фіктивного підприємництва ТОВ «СІНЕРГІЯ-С» з метою прикриття незаконної діяльності, за попередньою змовою групою осіб, за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 27, статті 28, частини другої статті 205 Кримінального кодексу України, порушену кримінальну справу прийнято до свого провадження, об`єднано у одне провадження з кримінальною справою № 20-3943 під загальним реєстраційним номером 20-3943 та продовжено досудове слідство.

Постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві Безушко А. П. від 17 листопада 2011 року в справі № 20-3943 злочинні дії ОСОБА_1 перекваліфіковано з частини третьої статті 27, частини другої статті 205, частини третьої статті 27, частини першої статті 209 Кримінального кодексу України на частину третю статті 27, частину другу статті 28, частину другу статті 205, частину третю статті 27, частину другу статті 209 Кримінального кодексу України.

Постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві Безушко А. П. від 17 листопада 2011 року кримінальну справу щодо ОСОБА_1 за частини третьої статті 27, частини першої статті 209 Кримінального кодексу України закрито та порушено щодо ОСОБА_1 кримінальну справу за частиною третьою статті 27, частиною другою статті 209 Кримінального кодексу України.

Постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві Безушко А. П. від 06 грудня 2011 року про закриття кримінальної справи, порушеної щодо особи, в частині, кримінальну справу порушену щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині організації фіктивного підприємництва ТОВ «ПРОМАГРОЛІЗИНГ», ТОВ «АГРОПРОМСЕРВІС ТРЕЙД», ТОВ «ПРОМІНЬ Л», ТОВ «МІКСБУД», ПП «БВП-БУД», ТОВ «АВТОДОРІНВЕСТ», ТОВ «КРОНК МСК» за попередньою змовою групою осіб за ознаками злочинів, передбачених частиною третьою статті 27, частиною другою статті 28, частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України подальшим провадженням закрито в зв`язку з закінченням строків досудового слідства і неможливістю зібрати достатньої сукупності прямих, беззаперечних та неспростовних доказів причетності ОСОБА_1 до організації фіктивного підприємництва; продовжено розслідування кримінальної справи у цій частині за фактом фіктивного підприємництва ТОВ «ПРОМАГРОЛІЗИНГ», ТОВ «АГРОПРОМСЕРВІС ТРЕЙД», ТОВ «ПРОМІНЬ Л», ТОВ «МІКСБУД», ПП «БВП-БУД», ТОВ «АВТОДОРІНВЕСТ», ТОВ «КРОНК МСК» у межах кримінальної справи № 20-3943.

Постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві Безушко А. П. від 07 грудня 2011 року з кримінальної справи № 20-3943 виділено у окреме провадження для проведення додаткової перевірки речі та документи.

Постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві Безушко А. П. у справі № 20-3943 від 07 грудня 2011 року ОСОБА_1 притягнуто як обвинуваченого і пред`явлено йому обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 27, частиною другою статті 28, частиною другою статті 205, частиною третьою статті 27, частиною другою статті 209 Кримінального кодексу України.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2011 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 до восьми місяців.

Згідно листа Державної установи «Київський слідчий ізолятор» від 21 жовтня 2017 року, ОСОБА_1 утримувався в ізоляторі з 01 липня 2011 року по 26 липня 2012 року, після чого звільнений із зали суду на підставі

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 26 липня 2012 року ОСОБА_1 змінено міру запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд з постійного місця проживання.

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 08 травня 2014 року кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 за частиною третьою статті 27 ч, частиною другою статті 28, частиною другою статті 205, частиною третьою статті 27, частиною другою статті 209 Кримінального кодексу України направлено прокурору м. Києва для організації додаткового розслідування; міру запобіжного заходу ОСОБА_1 залишено без змін - підписку про невиїзд з постійного місця проживання.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 21 червня 2014 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про скасування арешту, накладеного 19 листопада 2011 року на його розрахунковий рахунок.

Постановою слідчого СВ Подільського РУ ГУМВС України в м. Києві від 25 червня 2014 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004451 від 25 червня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 27, частиною другою статті 28, частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України, та кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004454 від 25 червня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 27, частиною другою статті 209 Кримінального кодексу України, закрито у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення; продовжено досудове розслідування кримінального провадження № 0000134 від 20 червня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою, четвертою, п`ятою статті 27, частиною другою статті 28, частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України.

Постановою прокурора Подільського району м. Києва від 08 жовтня 2014 року скасовано постанову слідчого СВ Подільського РУ ГУМВС України в м. Києві від 25 червня 2014 року про закриття кримінальних проваджень в частині, матеріали кримінального провадження № 0004451 та 0004454 направлено слідчому для подальшого розслідування.

Постановою слідчого СВ Подільського РУ ГУМВС України в м. Києві від 03 вересня 2015 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004451 від 25 червня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 27, частиною другою статті 28, частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України, та кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004454 від 25 червня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 27, частиною другою статті 209 Кримінального кодексу України, закрито в зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення. Запобіжний захід, обраний відносно ОСОБА_1 , скасовано, речові докази повернуто власнику відповідно до протоколів вилучення.

Згідно висновку експерта № 2547 за результатами проведення психологічної експертизи Київської незалежної судово-експертної установи від 02 липня 2018 року за заявою ОСОБА_1 , ситуація, що пов`язана з незаконним притягненням ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності у кримінальній справі № 20-3943, є психотравмуючою для нього; відповідь, в чому саме полягав психотравмуючий зміст ситуації, що пов`язана з незаконним притягненням ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності у кримінальній справі № 20-3943, міститься у підсумковій частині дослідження через об`ємність опису визначених у дослідженні особливостей психотравмуючого змісту; у цілому психотравмуючий зміст згаданої ситуації полягає у тому, що вона, уявляючи собою комплексний стресогенний чинник екстремальної дії, викликала та стала підтримувати у заявника ОСОБА_1 інтенсивні негативні переживання (страждання), руйнівні стосовно його психологічно позитивного самопочуття, тобто стосовно почуття повноцінності власної особистості та поваги; ОСОБА_1 внаслідок зазначеної ситуації спричинені страждання,тобто завдано (нанесено) моральну шкоду (з психологічної точки зору); можливий розмір відшкодування нанесеної ОСОБА_1 моральної шкоди (з психологічної точки зору) може становити 609,36 мінімальних заробітних плат.

Згідно рахунку № 16/05-3 від 16 травня 2018 року ОСОБА_1 17 травня 2018 року здійснив оплату за проведення психологічної експертизи у розмірі 15 000 грн, що підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 17 травня 2018 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року та постанова Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року оскаржуються в касаційному порядку лише в частині задоволених позовних вимог, а тому, в силу приписів статті 400 ЦПК України, в частині відмови у задоволенні позову вказані судові рішення не є предметом касаційного перегляду.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають не у повному обсязі.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року (далі - Закон № 266/94 ВР) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати(пункт 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94 ВР).

Положеннями статті 3 Закону № 266/94 ВР передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону № 266/94 ВР).

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто вказаним Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Судами встановлено, що позивач перебував під слідством та судом з 22 червня 2011 року по 03 вересня 2015 року, тобто 4 роки 3 місяці 12 днів (51 місяць та 12 днів).

Враховуючи те, що кожне з кримінальних проваджень відносно позивача закрито у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди в силу положень пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 650 000 грн компенсації моральної шкоди.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, врахував всі чинники та обставини, передбачені положеннями статті 23 ЦК України, а саме: обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, пов`язаних із перебуванням позивача під слідством та судом, обмеження вільного пересування, які в сукупності безумовно свідчать про наявність душевних хвилювань, що зумовили порушення, в тому числі, звичного способу життя, призвели до погіршення життєвих зв`язків та ділової репутації, стосунків із соціальним оточенням, у результаті чого ухвалив законне судове рішення, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності.

У зв`язку із цим є безпідставними доводи касаційної скарги про необґрунтоване завищення апеляційним судом розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки її розмір визначено з урахуванням встановлених у справі обставин та вимог закону.

Доводи касаційної скарги про те, що у період часу з 25 червня 2014 року до 08 жовтня 2014 року (3 місяці 13 днів) досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000134 не здійснювалося та ОСОБА_1 у даний період часу не перебував в цьому провадженні у процесуальному статусі підозрюваного, є безпідставними, оскільки протирічать матеріалам справи. Зокрема, закриваючи своєю постановою від 25 червня 2014 року кримінальне провадження № 0004451 та кримінальне провадження № 0004454, слідчий СВ Подільського РУ ГУМВС України в м. Києві одночасно продовжив досудове розслідування кримінального провадження № 0000134 від 20 червня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою, четвертою, п`ятою статті 27, частиною другою статті 28, частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України. При цьому запобіжний захід, обраний відносно ОСОБА_1 , вказаною постановою не скасовано, речові докази власнику не повернуто.

Разом із тим, слід приймати до уваги, що постановою прокурора Подільського району м. Києва від 08 жовтня 2014 року скасовано постанову слідчого СВ Подільського РУ ГУМВС України в м. Києві від 25 червня 2014 року про закриття кримінальних проваджень в частині, матеріали кримінального провадження № 0004451 та 0004454 направлено слідчому для подальшого розслідування, а постановою слідчого СВ Подільського РУ ГУМВС України в м. Києві від 03 вересня 2015 року кримінальні провадження № 0004451 та № 0004454 були закриті в зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення.

При цьому вказаною постановою слідчого запобіжний захід, обраний відносно ОСОБА_1 , скасовано, речові докази повернуто власнику відповідно до протоколів вилучення.

Посилання у касаційній скарзі на те, що позивач не набув права на відшкодування шкоди, оскільки кримінальне провадження № 0000134 від 20 червня 2014 року, в рамках якого позивача притягнуто до кримінальної відповідальності, закрито за нереабілітуючою підставою, є безпідставними, оскільки закриття вказаного провадження у зв`язку з декриміналізацією діяння відбулося лише у 2019 році та без наявності осіб зі статусом обвинувачених/підозрюваних у справі, натомість кримінальне провадження № 0004451 та кримінальне провадження № 0004454 щодо ОСОБА_1 було закрито у 2015 році у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення, тобто за нереабілітуючою підставою.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду, оскільки у наведених судових рішеннях та оскаржуваних рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі встановлені різні фактичні обставини.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року в незміненій апеляційним судом частині та постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року залишити без змін.

Щодо відшкодування витрат за проведення експертизи

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).

Пунктом 2 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів (частина шоста статті 139 ЦПК України).

У відповідності до пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно рахунку № 16/05-3 від 16 травня 2018 року ОСОБА_1 17 травня 2018 року здійснив оплату за проведення психологічної експертизи у розмірі 15 000 грн, що підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 17 травня 2018 року.

ОСОБА_1 просив суд стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету на його користь в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 3 650 000 грн, разом із тим, стягнуто судом на відшкодування моральної шкоди 650 000 грн, що складає 17,8 % від заявлених вимог.

При таких обставинах, в силу положень пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2 650 грн компенсації витрат, пов`язаних з проведенням психологічної експертизи (17,8 % від 15 000 грн), а не 15 000 грн, як помилково зазначили суди попередніх інстанцій.

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права(частина перша статті 412 ЦПК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 15 000 грн компенсації витрат, пов`язаних з проведенням психологічної експертизи, змінити, зменшивши розмір компенсації витрат, пов`язаних з проведенням психологічної експертизи, з 15 000 грн до 2 650 грн.

Оскільки дія рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року, була зупинена ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2022 року, тому необхідно поновити їх дію з урахуванням змін, внесених цим судовим рішенням.

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника Київської міської прокуратури задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсації витрат, пов`язаних з проведенням психологічної експертизи, змінити, зменшивши розмір компенсації витрат, пов`язаних з проведенням психологічної експертизи, з 15 000 грн до 2 650 грн.

В частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року в незміненій апеляційним судом частині та постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року з урахуванням змін, внесених цим судовим рішенням.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов