Постанова

Іменем України

26 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 686/29270/19

провадження № 61-1964св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Новатор»

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 вересня 2020 року у складі судді Приступи Д. І. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 січня 2021 року у складі колегії суддів: Купельського А. В., Янчук Т. О., Ярмолюка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Новатор» (далі - ДП «Новатор», підприємство) про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позову посилався на таке. Він обіймав посаду заступника директора з економіки ДП «Новатор». Наказом від 17 жовтня 2019 року

№ 1048-ВК його звільнено з посади у зв`язку із вчиненням одноразового грубого порушення трудових обов`язків, якого він насправді не вчиняв.

Оспорюваний наказ не відповідає вимогам законодавства, оскільки він підписаний неналежною особою, а його форма не відповідає змісту.

Відповідно до наказу директора підприємства від 02 травня 2019 року № 300 для вирішення планово-економічних питань його було відряджено у м. Київ до Державного концерну «Укроборонпром» (далі - ДК «Укроборонпром») строком на 2 дні (06-07 травня 2019 року). Мета відрядження - проведення наради із заступниками директорів та доставка деякої документації заводу. У зв`язку з тим, що на підприємстві та в ДК «Укроборонпром» були святкові та вихідні дні до понеділка 13 травня 2019 року, нараду перенесли, а тому відпала потреба їхати у м. Київ йому особисто. Проте для відправки документів він відрядив у м. Київ свого підлеглого - провідного інженера праці ОСОБА_2 , який виконав доручення. Переоформити наказ про зміну відряджуваної особи було неможливо, оскільки в цей час були офіційно оголошені вихідні дні, тому звіт про відрядження позивач подав від свого імені, а отримані добові кошти за відрядження у розмірі 240,00 грн передав ОСОБА_2 , який фактично перебував у відрядженні. Зазначене було узгоджене із директором заводу ОСОБА_3 . Жодних збитків підприємству завдано не було, а тому він не є особою, яка вчинила одноразове грубе порушення трудових обов`язків.

Оспорюваний наказ видано не керівником підприємства, а його помічником, який не має повноважень на звільнення заступників керівника підприємства.

У день звільнення відповідач належним чином не ознайомив його із наказом від 17 жовтня 2019 року № Ю48-ВК, що підтверджується відсутністю його підпису на примірнику наказу. Копію наказу про звільнення йому передали пізніше та лише з його змісту наказу він дізнався про підстави його видання.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення ОСОБА_1 проведено відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 12 січня 2021 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 вересня 2020 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції встановив факт невиконання ОСОБА_1 обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків, та можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених фактичних обставин справи, а також наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення, та дійшов обґрунтованого висновку, що зазначені дії є грубим порушенням трудових обов`язків.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки суті порушення трудової дисципліни - невиїзду у відрядження з м. Хмельницького до м. Києва, не встановили негативних наслідків для відповідача від такої бездіяльності та причинного зв`язку між ними. Суди попередніх інстанцій не врахували, що він займав посаду заступника директора з економіки ДП «Новатор», а тому у нього були повноваження доручити проведення такої роботи підлеглому працівнику. Відповідно він прийняв рішення про заміщення відряджуваної особи та направив у відрядження замість себе працівника підзвітного йому відділу ОСОБА_2 , який виконав доручення. Погодити у письмовому вигляді це заміщення не було можливості, оскільки відповідна подія припадала на святкові та вихідні дні. Зазначені дії не можуть визнаватись одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків та бути правовою підставою для звільнення його з роботи за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України. Суди не врахували, що завдання відрядження виконане, документи передані та зі сторони ДК «Укроборонпром» зауважень немає. На виконання наказу від 02 травня 2019 року № 300 06 травня 2019 року відбулась поїздка у м. Київ, тому вартість пального у розмірі 2 913,06 грн не можна вважати збитками, оскільки водій за них прозвітував, а 240,00 грн добових відряджуваній особі він віддав ОСОБА_2 , який замість нього поїхав у відрядження. Адміністрація заводу порушила вимоги трудового законодавства України при проведенні процедури погодження звільнення його як заступника директора ДП «Новатор» за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14, Верховного суду від 22 серпня 2019 року у справі № 309/3460/14, від 22 липня 2020 року у справі № 554/9493/17,від 19 лютого 2020 року у справі № 205/6984/16.

У квітні 2021 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ДП «Новатор» просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

На обґрунтування відзиву відповідач посилається на те, що ОСОБА_1 06 травня 2019 року вчинив одноразове грубе порушення трудових обов`язків, що виявилось у невиконанні наказу директора підприємства про відрядження до ДК «Укроборонпром» та призвело до безпідставної виплати йому добових на відрядження та списання пального.

У травні 2021 року надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просив касаційну скаргу задовольнити.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву та відповіді на відзив, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що позивач обіймав посаду заступника директора з економіки ДП «Новатор». Наказом від 11 червня 2019 року № 193 призначено проведення службової перевірки з метою об`єктивної перевірки фактів та з`ясування всіх обставин щодо можливого порушення трудового законодавства заступником директора з економіки ДП «Новатор» ОСОБА_1 у частині прогулів без поважних причин (а. с. 34).

Актом проведеної службової перевірки від 12 червня 2019 року встановлено, що ОСОБА_1 з 06 до 07 травня 2019 року знаходився на робочому місці та брав участь у нарадах, що підтверджується протоколами від 06 травня 2019 року № 83, від 07 травня 2019 року № 85 (а. с. 35-38).

Разом з тим, згідно з наказом від 02 травня 2019 року № 300 ОСОБА_1 у період з 06 травня 2019 року до 07 травня 2019 року відряджався у м. Київ до ДК «Укроборонпром» (а. с. 11).

Відповідно до листа-відповіді від 05 червня 2019 року № UOР 8-4815 ДК «Укроборонпром» системою контролю та управління доступом не зафіксовано факту перебування ОСОБА_1 у будівлі ДК «Укроборонпром» за адресою: вул. Дегтярівська, 36, м. Київ, у період з 06 травня 2019 року до 07 травня 2019 року (а. с. 69-70).

Директор ДП «Новатор» видав наказ від 13 червня 2019 року № 199 «Про надання письмового пояснення» (а. с. 39).

13 червня 2019 року ОСОБА_1 письмово підтвердив, що 06 травня 2019 року був на підприємстві, для доставки документів до ДК «Укроборонпром» він відправив провідного інженера відділу праці ОСОБА_2 , якому віддав добові за відрядження (а. с. 40).

13 червня 2019 року за №041/1780 до ДК «Укроборонпром» направлено лист на погодження звільнення з посади ОСОБА_1 на підставі пункту 1 статті 41 КЗпП України (а. с. 41).

20 червня 2019 року відповідач отримав лист № UOР 6.2-5247, у якому ДК «Укроборонпром» погодив звільнення з посади ОСОБА_1 за умови дотримання вимог чинного законодавства (а. с. 42).

Наказом ДП «Новатор» від 16 жовтня 2019 року № 369 помічнику директора по роботі з персоналом ОСОБА_4 надано право підпису наказів з особового складу та документів, пов`язаних з кадровою діяльністю підприємства (а. с. 45).

У зв`язку з тим, що позивач перебував на лікарняному з 03 червня 2019 року до 16 жовтня 2019 року включно, він був звільнений 17 жовтня 2019 року у зв`язку із вчиненням одноразового грубого порушення трудових обов`язків, згідно з наказом ДП «Новатор» від 17 жовтня 2019 року № 1048-ВК (а. с. 43).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП Україниправовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно зі статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової ітехнологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП Українитрудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадках одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Важливим елементом застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є звільнення керівника за порушення, яке має ознаку одноразовості.

Під разовим порушенням необхідно розуміти таку протиправну поведінку, що є обмеженою в часі та вчиненою саме разово (одну дію або бездіяльність). Не є одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків тривале, неналежне «керування» роботою установи, послаблення контролю за робою підлеглих тощо (див. постанову Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 242/3602/19 (провадження № 61-9652св21)).

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що суди попередніх інстанцій помилково оцінили його проступок як грубе порушення трудових обов`язків та звільнили його на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України.

Верховний Суд відхиляє такі доводи.

Так на дату звільнення ОСОБА_1 займав посаду заступника директора з економіки ДП «Новатор», а тому як правильно встановили суди, відповідач мав право застосувати щодо позивача дисциплінарне стягнення у виді звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України.

При обрані виду стягнення власник або уповноважений ним орган, відповідно до частини третьої статті 149 КЗпП України, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Обов`язковою умовою визнання діянь працівника як порушення трудових обов`язків є протиправність цих діянь, наявність вини, назалежно від її форми та причинного зв`язку між порушенням і його наслідку.

Суди попередніх інстанцій, встановивши характер проступку, обставини за яких він був вчинений та його наслідки, дійшли обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 , не виконавши наказу керівника підприємства про направлення його у відрядження для вирішення планово-економічних питань, вчинив одноразове грубе порушення трудових обов`язків, що призвело до негативних наслідків для підприємства у вигляді безпідставної виплати позивачу добових на відрядження та списання пального на суму 2 913,06 грн.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14, Верховного суду від 22 серпня 2019 року у справі № 309/3460/16, від 22 липня 2020 року у справі № 554/9493/17, від 19 лютого 2020 року у справі № 205/6984/16.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі

№ 6-33цс14 зазначено, що вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов`язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

У постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 554/9493/17 зазначено, що саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. За відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

У постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 309/3460/16 зазначено, що вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду, істотності наслідків порушення трудових обов`язків. Суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених судом фактичних обставин справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали (могли настати) внаслідок такого порушення. Грубість порушення трудових обов`язків характеризуються характером дій чи бездіяльності працівника, істотністю наслідків порушення та формою вини. Право оцінки порушення як грубого покладається на суд, який розглядає конкретний трудовий спір. Важливим елементом застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є звільнення керівника за порушення, яке має ознаку одноразовості. Під разовим порушенням необхідно розуміти таку протиправну поведінку, що є обмеженою в часі та вчиненою саме разово (одну дію або бездіяльність). Не є одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків тривале, неналежне «керування» роботою установи, послаблення контролю за робою підлеглих тощо.

У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 205/6984/16 зазначено, що за своїм змістом наказ про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України не повинен містити посилання на цілу низку (систему) порушень, за які був звільнений позивач, а лише вказувати на одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків.

Отже, висновки судів попередніх інстанцій у цій справі не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі, оскільки відповідач у наказі від 17 жовтня 2019 року № 1048-ВК зазначив, за яке саме одноразове грубе порушення звільнено позивача та які негативні наслідки настали для підприємства у результатів вчинення позивачем таких дій.

Заявник по суті не погоджується з оцінкою судами попередніх інстанцій допущеного ним порушення як грубого порушення, що відноситься до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій, які розглянули конкретний трудовий спір.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що відповідач порушив вимоги трудового законодавства України при проведенні процедури погодження звільнення його як заступника директора ДП «Новатор», оскільки заявник у касаційній скарзі на підтвердження зазначених доводів не послався на приклади постанов Верховного Суду, в яких викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не були враховані в оскаржуваних судових рішеннях.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на те, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 вересня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

Г. І. Усик