Справа № 463/2334/19 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/811/3601/20 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
Категорія: 11
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2022 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні квартирою, визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та виселення з квартири,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, уточненим заявою від 04 квітня 2019 року (а.с.12-13 т.1), в якому просив усунути йому, як власнику, перешкоди у користуванні квартирою по АДРЕСА_1 , яку він купив у ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 27 березня 2019 року, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування цією квартирою, та їх виселення з належної йому на праві власності квартири.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що він не має можливості користуватись купленою квартирою, в тому числі зробити у ній ремонт, оскільки відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 колишні члени сім`ї попереднього власника квартири продовжують фактично проживати в його квартирі.

Зазначає, що у зв`язку із зміною власника, відповідачі втратили право на користування квартирою, а дозволу та згоди на проживання відповідачів у квартирі він, як новий власник квартири, не давав і жодних угод на користування цією квартирою з ними не укладав і не бажає укладати, а тому відповідачі підлягають виселенню з квартири, як такі, що проживають у ній без законних на те підстав.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 02 листопада 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні та володінні квартирою АДРЕСА_2 , шляхом визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1536 грн. 80 коп.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_1 , просить його скасувати в частині задоволення позовних вимог позивача, звернених до неї, а також в частині стягнення з неї судового збору і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 про усунення йому перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_2 , шляхом визнання її ( ОСОБА_1 ) такою, що втратила право на користування цією квартирою.

Апелянт вважає, що судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Апелянт зазначає, що вона набула право користування квартирою на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09.04.2015 року (справа №463/1355/13), яке набрало законної сили, будь-якого іншого житла у власності вона не має.

Вважає, що її батько ОСОБА_4 та позивач, укладаючи 27.03.2019 року договір купівлі-продажу квартири, діяли недобросовісно, з метою позбавлення її права користування житлом, оскільки на момент укладення договору їм було достовірно відомо про те, що вона проживає у спірній квартирі.

На переконання апелянта, сам факт переходу права власності на квартиру не є безумовною підставою для її виселення з квартири.

Позицію апелянта підтримала відповідач ОСОБА_3 у відзиві, який надійшов до суду 05.02.2021 року.

12.02.2021 року позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апелянта.

Звертає увагу, що на момент ухвалення рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09.04.2015 року відповідач ОСОБА_1 була неповнолітньою, позаяк, на даний час вона вже досягла повноліття, тому перешкод для продажу квартири не було, та немає жодних обмежень цим рішенням правомочностей нового власника, зокрема, для пред`явлення вимоги про її виселення.

Також звертає увагу, що мати апелянтки відповідачка ОСОБА_3 є одним із співвласників квартири по АДРЕСА_3 , площа якої становить 153,1 кв.м., тому її дочка буде забезпечена житлом для проживання.

Окрім того, за умовами мирової угоди, яку відповідачі подавали на затвердження в суді першої інстанції, вони згідні були виселитись з квартири добровільно при умові не пред`явлення до них регресної вимоги про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, що на його переконання, підтверджує наявність у відповідачів альтернативного житла.

В судове засідання апеляційного суду учасники справи повторно не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому процесуальним законом порядку, зокрема, шляхом надіслання судових повісток на вказані учасниками електронні адреси та за допомогою SMS-повідомлення (а.с.155-157 т.2), оскільки у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану в суді відсутнє належне фінансування на відправку поштової кореспонденції, окрім того, інформація про призначені до розгляду апеляційним судом справи є відкритою в доступі для учасників справи, про що всім учасникам достовірно відомо, тому, з урахуванням тривалого перебування в провадженні апеляційного суду даної справи та неодноразового відкладення розгляду справи, в тому числі й за клопотаннями відповідачів (а.с.111, 125 т.2), наявністю в матеріалах справи заяви про розгляд справи у відсутності сторони позивача, відповідно до вимог ч.2 ст.247, ч.2 ст.372 ЦПК України розгляд справи проведено апеляційним судом у відсутності учасників справи без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 18.10.2022 року, є дата складення повного судового рішення 28.10.2022 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

Згідно положень статті 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ч.2 ст.156 ЖК).

У відповідності до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина (чоловік) власника житла, їх діти та батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство.

Судом встановлено, що предметом спору є квартира АДРЕСА_2 .

Власником вказаної квартири є позивач ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.03.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мішаковою С.Ф.

До відчуження позивачеві спірної квартири, її власником був ОСОБА_4 , який є батьком відповідачки ОСОБА_1 та колишнім чоловіком відповідачки ОСОБА_3 .

Відповідно до довідки форми №2 ЛКП «Управитель» №837 від 13.03.2019 року, у квартирі з 25.07.2015 року зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Так, зокрема, відповідач ОСОБА_1 у вказаній квартирі зареєстрована на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09.04.2015 року, яке набрало законної сили 21.07.2015 року, яким визнано її, на той час неповнолітньої дочки власника квартири, право на проживання в спірній квартирі.

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрована у спірній квартирі на підставі рішення Апеляційного суду Львівської області від 21.07.2015 року про визнання за нею права на проживання у спірній квартирі разом із дочкою, однак, це рішення скасоване ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.04.2016 року та, в подальшому, на новому апеляційному розгляді справи ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 31.08.2017 року залишено без змін рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09.04.2015 року, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Вказані судові рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09.04.2015 року та Апеляційного суду Львівської області від 31.08.2017 року, якими підтверджено відсутність права відповідачки ОСОБА_3 на проживання в спірній квартирі, залишені в силі постановою Верховного Суду від 22.08.2018 року.

Таким чином, до набуття позивачем права власності на спірну квартиру, у ній проживала і була зареєстрована на підставі рішення суду, що набрало законної сили, відповідачка ОСОБА_1 , яку в силу вимог статей 64, 156 ЖК України слід вважати членом сім`ї попереднього власника квартири ОСОБА_4 .

Судом безспірно встановлено, що позивач ОСОБА_2 , як новий власник квартири, договору найму з відповідачкою ОСОБА_1 не укладав і згоди на її тимчасове проживання в квартирі не надавав, а тому правовий статус відповідачки, як члена сім`ї попереднього (колишнього) власника квартири, не змінився.

Таким чином, після припинення 27.03.2019 року права власності на квартиру попереднього власника ОСОБА_4 , відповідачка ОСОБА_1 , яка була вселена в спірну квартиру як його неповнолітня дочка, вважається такою, що втратила право на користування спірною квартирою, яку позивач, як власник, має право використовувати для проживання разом із членами своєї сім`ї, до яких відповідачка не належить.

Отже, правильним є висновок суду про виселення відповідачки із спірної квартири, оскільки після набуття позивачем права власності на квартиру, відповідачка проживає в квартирі без законних на те підстав.

Такий висновок узгоджується зі статтею 150 ЖК України, нормою якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду (найм) тощо, укладати інші не заборонені законом угоди, а також із загальними нормами, закріпленими в статті 41 Конституції України, статтях 316, 317, 319, 321, 383 ЦК України про непорушність права власності.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, які сторони подали на підтвердження своїх вимог та заперечень, дійшов правильних висновків по суті вирішення спору, не допустивши порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 28 жовтня 2022 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич