Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 752/17593/20
Номер провадження 22-ц/824/4221/2022
Головуючий у суді першої інстанції О.О. Колдіна
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
23 лютого 2022 року місто Київ

Номер справи 752/17593/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю

«ОТП Факторинг Україна»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року, ухваленеу складі судді Колдіної О.О., в приміщенні Голосіївського районного суду м.Києва, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ТОВ «ОТП Факторинг України» про стягнення упущеної вигоди та моральної шкоди, мотивованим тим, що 18.12.2014 Бориспільським міськрайонним судом Київської області було ухвалено рішення у справі №359/6560/14 про задоволення позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (поручитель) про стягнення заборгованості за кредитним договором. 06.06.2018 рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у справі №752/12815/16-ц було задоволено позов ОСОБА_1 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», третя особа ОСОБА_3 , про визнання припиненим договору поруки та визнання недійсним додаткового договору до договору поруки та визнано Договір поруки №SR-ODE/20/2008 від 15 лютою 2008 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , припиненим, визнано додатковий договір №5 від 15.06.2011 до Договору поруки №SR-ODE/20/2008 від 15 лютого 2008 року недійсним. 21.11.2018 Бориспільським міськрайонним судом Київської області задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами. Ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач обґрунтувала свої вимоги тим, що внаслідок накладення арешту на її майно в рамках вищевказаного провадження, їй завдано матеріальну шкоду у вигляді упущеної вигоди у розмірі 255 834,24 грн, оскільки вона мала намір продати земельну ділянку для придбання житла, однак наявність обтяження перешкоджало розпорядитись власністю на власний розсуд, що також завдало їй моральної шкоди, яку вона просить стягнути з відповідача на її користь у розмірі 150 000,00 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ОТП Факторинг України» про стягнення упущеної вигоди та моральної шкоди.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції безпідставно посилався на те, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження наявності причинно - наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та заявленою моральною шкодою і упущеною вигодою. Вважає, що саме дії відповідача призвели до позбавлення її можливості розпоряджатися безперешкодно належним їй на праві власності майном, адже саме за заявою Товариства було відкрито виконавче провадження та накладено арешт на нерухоме майно позивача. Судом не було враховано, що після судових проваджень відповідач не звернувся до виконавчої служби із заявою про зняття арешту з нерухомості боржника, що призвело до подальшої судової тяганини. Також судом не було досліджено докази щодо причинно - наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та упущеною вигодою позивача про накладення арештів на банківські рахунки, майно та на втрату здоров`я боржником.

Апелянт вказала, що судом безпідставно не було враховано два звіти про експертну грошову оцінку земельної ділянки, на яку було накладено арешт як до моменту накладення арешту так і після зняття арешту, що підтверджують розмір упущеної вигоди, понесений позивачем у розмірі 255 834,24 грн, оскільки дослідження і перевірка розміру та складу заявленої до стягнення суми неодержаних доходів (упущеної вигоди) через реальність їх характеру має суттєве значення для правильного вирішення спору з огляду на предмет і підстави цього позову. Вказала на необґрунтований висновок суду щодо відсутності доказів на підтвердження наміру продати належне боржнику майно.

Крім того зауважила про безпідставність відмови суду у стягненні моральної шкоди, оскільки позивач зазнала душевних страждань від протиправних дій відповідача, оскільки перебувала у відпустці по догляду за дитиною та протягом чотирьох з половиною років відстоювала в судах своє порушене право, завдане підробленням документів у відділенні банку.

Відповідач ТОВ «ОТП Факторинг України» своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористалося.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача Іванчихін С.І. доводи апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити їх з викладених підстав.

Відповідач ТОВ «ОТП Факторинг України», будучи належним чином повідомленим про час та дату розгляду справи, явку свого представника у судове засідання суду апеляційної інстанції не забезпечило. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від Товариства не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача з урахуванням вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, оскільки його неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.1, ч.2 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18.12.2014, ухваленим у справі №359/6560/14-ц, задоволено позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (поручитель) про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість, загальний розмір якої складає 1 816 302,52 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у справі №752/12815/16-ц від 06.06.2018 позов ОСОБА_1 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», третя особа ОСОБА_3 , про визнання припиненим договору поруки та визнання недійсним додаткового договору до договору поруки задоволено. Визнано Договір поруки № SR-ODE/20/2008 від 15 лютою 2008 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 припиненим та визнано додатковий договір №5 від 15.06.2011 до Договору поруки №SR-ODE/20/2008 від 15 лютого 2008 року недійсним.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21.11.2018 задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області віл 18 грудня 2014 року у справі №359/6560/14-ц в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором скасовано, постановлено нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову. В решті рішення залишено без змін.

Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 посилалася не те, що через неправомірне накладення арешту на належне їй нерухоме майно та грошові кошти в межах суми стягнення за судовим рішенням від 18.12.2014, вона була позбавлена можливості продати належну їй на праві власності земельну ділянку з метою купівлі житла у м. Бориспіль. Незаконно накладений арешт було знято лише 31.05.2019, що завдало їй великої матеріальної та моральної шкоди.

Так, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Колегія суддів вважає такі висновки суду законними і обґрунтованими, такими що відповідають встановленим у справі обставинам, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорення. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Так, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду, яка відрізняється від реальних збитків тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20).

При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Крім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц та постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).

Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача.

Також позивач (кредитор) повинен довести: факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню.

Тлумачення змісту частини другої статті 22 ЦК України свідчить, що упущена вигода, будучи складовою поняття збитки, на відміну від реальних збитків, фактичну вартість яких можна виявити на основі оцінки прямих майнових втрат, завданих особі, пов`язана з тим реальним приростом, збільшенням її майнової сфери, якого можна було б очікувати за звичайних обставин, якби ці обставини не були порушені неправомірною поведінкою боржника.

У частині третій статті 623 ЦК України закріплено норму, яка регламентує ціни на товари, роботи, послуги тощо, які використовуються для обчислення збитків, зокрема, збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди має свою специфіку, обумовлену низкою факторів, що зумовлено, зокрема, особливістю правової природи категорії збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки в момент вчинення правопорушення упущена вигода є лише можливою (майбутньою), а не наявною майновою втратою, а її розмір допустимо встановити лише приблизно, із деякими припущеннями, адже досить складним є визначення розміру тих втрат, які ще не сталися (не наступили фізично), позаяк невідомо, які чинники могли б мати вплив на прибуток.

Тож у з`ясуванні критеріїв, яким слід керуватися при визначені (обрахунку) розміру збитків у вигляді упущеної вигоди, суд зважає на сутність правової природи категорії упущена вигода, принципи на яких ґрунтується виконання зобов`язання з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, а також функції, які повинно виконувати відшкодування збитків.

При визначенні (обчисленні) розміру упущеної вигоди першочергове значення має врахування критерію звичайних обставин (умов цивільного/господарського обороту), за яких кредитор мав достатні очікування на отримання відповідного доходу в разі належного виконання боржником своїх обов`язків.

При цьому звичайними обставинами (умовами цивільного/господарського обороту) фактично є типові (нормальні) обставини (умови) комерційного обігу (функціонування ринку), а не теоретично, потенційно можливі, особливо сприятливі ситуації, що мали місце під час неналежного виконання боржником своїх обов`язків.

Іншим критерієм, який необхідно враховувати при визначенні (розрахунку) розміру упущеної вигоди, є критерій розумності витрат. Сутнісний зміст цього критерію та необхідність урахування при розрахунку упущеної вигоди обумовлений принципами зобов`язального права та загальними засадами цивільного законодавства - керівними ідеями, з яких мають виходити усі без виключення учасники цивільних відносин.

Слід зазначити, що визначаючи розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідно також враховувати функцію, яку повинно виконувати відповідне відшкодування. Такою функцією передусім є компенсаційна функція, яка виходить з неприпустимості збагачення потерпілої сторони зобов`язання (кредитора) та визначає своїм завданням компенсацію кредитору дійсних негативних наслідків порушення його прав. Іншими словами відновлення майнового стану кредитора за рахунок боржника має здійснюватися із розрахунку еквівалентності, співмірності між собою відшкодування та збитків.

Відтак, при визначенні розміру збитків у вигляді упущеної вигоди слід керуватися такими критеріями її розрахунку (обчислення) як: 1) звичайні обставини (умови цивільного/господарського обороту); 2) розумні витрати; 3) компенсаційність відшкодування збитків.

Тому справедливе відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди за наявності доведеності протиправної поведінки заподіювача збитків та причинного зв`язку між збитками та протиправною поведінкою є одним із ефективних засобів захисту порушених прав кредитора, адже сама лише констатація у судовому рішенні порушення прав кредитора (позивача) не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним.

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення Європейського суду з прав людини «Олюджіч проти Хорватії»). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Мала проти України», «Богатова проти України»).

Більш того, у визначення справедливого судового розгляду справи сторін не можна не враховувати загальні фактичні та юридичні обставини справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Станкевич проти Польщі»).

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Де Куббер проти Бельгії» та у справі «Кастілло Альгар проти Іспанії» наголошується про те, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість. Якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, що її можна кваліфікувати як «явну помилку» (тобто помилку, якої б не міг припуститися розумний суд) вона може порушити справедливість провадження (рішення Європейського суду з прав людини «Хамідов проти Росії»).

Судом першої інстанції на підставі повного, всебічного розгляду справи, дослідженні доказів кожного окремо та у їх сукупності, обґрунтовано встановлено відсутність причинного зв`язку між діями і наслідками такої поведінки, відсутність спричинення збитків у вигляді упущеної вигоди, а саме те, що позивач у період з грудня 2014 року по травень 2019 року мала намір продати належну їй на праві власності земельну ділянку та такий правочин вона не змогла укласти у зв`язку із накладенням на вказане майно арешту. Зазначаючи про зниження вартості земельної ділянки з посиланням на висновки, викладені у Звітах про експертну грошову оцінку, ОСОБА_1 не надала у розпорядження суду докази на підтвердження того, що вказана земельна ділянка була виставлена на продаж, проте такий продаж не було здійснено через заборону відчуження зазначеного нерухомого майна, тобто наявності перешкод укласти такий правочин в зв`язку з існуючим обтяженням. Саме лише посилання про намір продати земельну ділянку не може слугувати підставою для покладення на відповідача обов`язку понести витрати по сплаті упущеної позивачем вигоди, оскільки зазначене не підтверджене належними доказами.

Отже, визнаючи наявність такого елементу як причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, суд надав належну оцінку всім фактичним обставинам та доказам у справі, доводам і запереченням сторін щодо відсутності доказів на підтвердження понесення позивачем майнових втрат - упущеної вигоди.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про недоведеність позивачем, що дії відповідача були неправомірними і що вона була позбавлена можливості продати належну їй на праві власності земельну ділянку з вини відповідача. Зокрема, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів того, що нею було виставлено вказане нерухоме майно на продаж, а через заборону відчуження вона не змогла здійснити продаж майна.

Оскільки позивачем не доведено, що саме неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила її можливості отримати дохід від продажу земельної ділянки, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність підстав до задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача збитків у вигляді упущеної вигоди на суму 255 834,24 грн.

Правильними є й висновки суду в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача моральної шкоди, оскільки позивачем, всупереч вимог частини першої статті 81 ЦПК України, не доведено наявності передбачених законом підстав для відшкодування моральної шкоди.

Отже доводи, наведені на обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених судом обставин.

Загалом колегія суддів зауважує, що наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження районного суду із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких не прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, дав вірну оцінку запереченням відповідача та дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати позивача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 22 квітня 2022 року.

Судді

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна