Справа № 128/3032/20
Провадження № 22-ц/801/1570/2022
№22-2/801/2085/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ганкіна І. А.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 рокуСправа № 128/3032/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Денишенко Т.О.,

суддів Голоти Л. О., Медвецького С. К.,

за участі секретаря судового засідання Михайленко А. В., осіб, які подали апе-ляційну скаргу, відповідача ОСОБА_1 , його представниці адвокатки Ка-зеко О. І., позивачки ОСОБА_2 , розглянувши за правилами, встановлени-ми для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, у від-критому судовому засіданні у м. Вінниці, у залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_1

про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні будинком шляхом пе-

редачі ключів від будинку, господарських споруд, хвіртки та заборони у по-

дальшому змінювати замки,

за апеляційними скаргами відповідача ОСОБА_1 , його представниці адвокатки Казеко Оксани Іванівни на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 липня 2022 року, на додаткове рі-шення цього ж суду від 20 вересня 2022 року, ухвалені у приміщенні суду у м. Вінниці за головуванням судді Ганкіної І. А., повні тексти складення яких не зазначені,

В С Т А Н О В И В:

05 листопада 2020 року ОСОБА_2 звернулася у Вінницький районний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, посилаючись на наступні обставини. З 23 листопада 1993 року до 30 вересня 2014 року сторони у справі перебували у зареєс-трованому шлюбі, який розірваний, про що у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юсти-ції у Вінницькій області складений актовий запис за № 325. Під час спільного проживання, спільними зусиллями сторін у справі побудований житловий будинок у АДРЕСА_1 . Але цей будинок не введений до експлуатації. Відповідач після розірвання шлюбу систематично, навмисно перешкоджав позивачці користува-тися садибою. За ситуації, що склалася, ОСОБА_2 у грудні 2017 року звер-нулася у суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання права на об`єкт неза-вершеного будівництва. Рішенням Вінницького районного суду Вінницької об-ласті від 09 вересня 2019 року, що набрало законної сили згідно з постановою Вінницького апеляційного суду від 20 листопада 2019 року, за ОСОБА_2 визнане право на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва - будинку АДРЕСА_1 загальною площею 231,1 кв.м. Незважаючи на судові рішення, ОСОБА_1 продовжує чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні будинком. Неод-норазові звернення позивачки у поліцію, її намагання вирішити проблему мир-ним шляхом та мати можливість користуватися своїм майном позитивних ре-зультатів не дали, ОСОБА_1 не впускає позивачку до будинку, вона не має доступу до свого нерухомого майна. ОСОБА_2 просила суд зобов`яза-ти ОСОБА_1 усунути їй перешкоди у користуванні будинком шляхом передачі ключів від будинку, господарських споруд, воріт та хвіртки, заборони-ти ОСОБА_1 у подальшому змінювати замки.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 04 липня 2022 року позов задоволений частково, зобов`язано ОСОБА_1 усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом передачі клю-чів від будинку, господарських споруд, хвіртки. У решті вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 840,80 гривень.

20 вересня 2022 року на задоволення заяви представниці позивачки адво-катки ОСОБА_3 Вінницьким районним судом Вінницької області ухвале-не додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат з оплати професійної правничої допомоги у розмірі 7000,00 гривень.

03 серпня 2022 року у Вінницький апеляційний суд надійшла апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 , його представниці адвокатки Казеко О. І. на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 липня 2022 року, де зазначається про його незаконність, ухвалення з порушенням норм ма-теріального, процесуального права, за неповного встановлення обставин, які мають значення для справи. Скаржники зазначають, що право власності на но-востворене нерухоме майно ( житлові будинки, будівлі, споруди тощо ) виникає з моменту завершення будівництва ( створення майна ). Якщо договором або законом передбачено прийняття такого майна до експлуатації, то право влас-ності виникає з моменту прийняття його до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то право власності виникає з моменту державної реєстрації. ОСОБА_1 не звертався в установленому порядку для проведення державної реєстрації права власності на будинок АДРЕСА_1 . Вимагаючи надання їй ключів від будинку, госпо-дарських споруд, воріт, хвіртки, ОСОБА_2 не вказала мети їх отримання, мети доступу до цих приміщень. Вона відмовляється проводити поділ майна між колишнім подружжям. ОСОБА_1 проживає у спірному будинку весь час, має особисте життя, яке не потребує публічності, а ОСОБА_2 для ньо-го є сторонньою особою, вона має право лише на будівельні матеріали в об`єкті незавершеного будівництва ( 83% ) у розмірі 1/2 частки. Скаржники просять рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Позивачка, її представниця адвокатка Сидорчук Н. М. скористалися визна-ченим цивільним процесуальним законом правом, забезпеченим ухвалою апе-ляційного суду від 04 жовтня 2022 року, та 14 жовтня 2022 року подали відзив на апеляційну скаргу, де вказують, що постановою Верховного Суду від 15 березня 2021 року у цивільній справі № 128/3260/17 ОСОБА_1 відмов-лено у задоволенні касаційної скарги, рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 09 вересня 2019 року, постанова Вінницького апеляцій-ного суду від 20 листопада 2019 року залишені без змін. Тобто, суд касаційної інстанції погодився із судовими рішення, якими за ОСОБА_2 визнане обмежене речове право, за яким вона як власник цього права наділена певними, але не всіма правами власниці майна, яке засвідчує її правомочність отримати право власності на нерухоме майно у майбутньому. Для отримання права влас-ності на новозбудоване майно ОСОБА_2 необхідно отримати документ про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, виготовити на нього технічний паспорт. Але вона позбавлена такої можливості через не нада-ння відповідачем доступу до будинку. Проте позивачка як власниця 1/2 частини не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку АДРЕСА_1 , як його співзабудовниця має право користуватися цим майном. Продовжуючи чинити позивачці перешкоди у користуванні будинком, пере-шкоджаючи їй закінчити його ремонт, не даючи змоги провести технічну інвен-таризацію садиби і у подальшому ввести це житло в експлуатацію, ОСОБА_1 порушує законні права ОСОБА_2 на володіння і користування своєю ( її ) часткою майна. Позивачка, її представниця просять відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги, стягнути з нього на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу адвоката у суді апеляційної інстанції у сумі 3000,00 гривень.

На апеляційну скаргу сторони відповідача на додаткове рішення суду від 20 вересня 2022 року відзив від сторони позивачки до суду не надходив.

10 листопада 2022 року до апеляційного суду надійшла виправлена апеля-ційна скарга відповідача ОСОБА_1 , його представниці адвокатки Казеко О. І. на додаткове рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 20 вересня 2022 року, де зазначається про його незаконність, ухвалення з пору-шенням норм матеріального, процесуального права, за неповного встановлення обставин, що мають значення для справи. Скаржники просять додаткове рі-шення суду скасувати, ухвалити нове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат з оплати правничої допомоги у розмірі 3500,00 гривень.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 листопада 2022 року задо-волене клопотання ОСОБА_1 , його представниці адвокатки Казеко О. І., їм поновлений строк на апеляційне оскарження додаткового рішення суду пер-шої інстанції від 20 вересня 2022 року з питання розподілу судових витрат на правничу допомогу, відкрито апеляційне провадження за цією апеляційною скаргою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення та заперечення на апе-ляційну скаргу відповідно скаржників ОСОБА_1 , його адвокатки Казеко О. І., позивачки ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, проаналізував-ши наявні в ній докази у їх сукупності, перевіривши законність, обґрунто-ваність оскаржуваних судових рішень у межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, оскаржувані рішення суду першої інстанції є законними, обгрунто-ваними, справедливими та підлягають залишенню без змін.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на під-ставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослі-джені в судовому засіданні.

Оскаржувані рішення суду першої інстанції відповідають зазначеним ви-могам.

У даній справі мають місце наступні фактичні обставини.

З 23 листопада 1993 року по 30 вересня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, про розірвання якого у від-ділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінниць-кого міського управління юстиції у Вінницькій області складений відповідний актовий запис № 325.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 09 вересня 2019 року у справі № 128/3260/17, яке набрало законної сили, установлено, що згідно з матеріалами інвентаризаційної справи на спірний незакінчений будів-ництвом житловий будинок АДРЕСА_1 , його готовність становить 83%, роки побудови вказані 1994-2004. У зазначеному рішенні суд зробив висновок, що не зданий в експлуата-цію житловий будинок є об`єктом незавершеного будівництва, зведеним за час шлюбу сторін у справі, тому є спільною сумісною власністю подружжя. На підставі цього рішення ОСОБА_2 отримала обмежене речове право, наді-лена певними, але не всіма правами власниці майна, яке засвідчує її право-мочність отримати право власності на нерухоме майно у майбутньому. Право власності на новозбудоване майно виникає у порядку, визначеному цивільним законодавством України. Органами поліції, куди зверталася ОСОБА_2 для вжиття заходів з приводу ситуації, що має місце з колишнім чоловіком ОСОБА_5 , який перешкоджає їй у користуванні спільним майном у вигляді спірного будинку, позивачці роз`яснена можливість вирішення спору у судо-вому порядку. Суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 як співзабудовниця має право на 1/2 частину збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в екс-плуатацію об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку АДРЕСА_1 , який потребує подальших ремонтних робіт для прийняття його в експлуатацію та що ОСОБА_1 чинить її перешкоди у користуванні спірною садибою.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції, зазначивши у рішенні норму частини четвертої статті 82 ЦПК Украї-ни, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду у господарській, ци-вільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, пославшись на Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод від 04 лис-топада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законо-давства, на норми статей 319, 321, 383, 391 ЦК України, беручи до уваги роз-яснення пункту двадцять сьомого постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», зазначив, що при встановленні обмежень права власника у здійсненні ним права власності, що суперечить статтям 319, 321 ЦК України, порушене право влас-ника підлягає відновленню, зокрема, у судовому порядку. Суд дійшов виснов-ку, що неправомірне обмеження права власниці ОСОБА_2 на повне та без-перешкодне користування належною їй 1/2 частиною спірного будинку підля-гає відновленню шляхом задоволення позовних вимог у частині існуючого на час розгляду судового спору порушення, а саме, вимоги щодо зобов`язання ОСОБА_1 усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні нерухо-мим майном шляхом передачі ключів від будинку, господарських споруд та хвіртки. Щодо вимоги про заборону у подальшому замінювати замки, то суд урахував, що дана вимога стосується майбутнього, тобто, щодо неіснуючої ще неправомірної події, тому у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити.

Ухвалюючи додаткове рішення у справі від 20 вересня 2022 року з приводу стягнення з відповідача на користь позивачки понесених витрат з оплати про-фесійної правничої допомоги, суд першої інстанції зазначив, що між адвокат-кою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 12 жовтня 2020 року укладений договір б/н про надання юридичних послуг. Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг від 03 листопада 2020 року представницею ОСОБА_3 були надані послуги позивачці, сума оплати яких погоджена у розмірі 7500,00 гривень. Згідно із заявою про стягнення судових витрат позивачка просила стягнути на її користь кошти у сумі 7000,00 гривень.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, що регулює порядок роз-поділу витрат на правничу допомогу, ураховуючи, що позовні вимоги були за-доволені частково та, виходячи із доведеності співмірності і розумності розміру понесених ОСОБА_2 судових витрат, складності справи, суд визнав за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь позивачки судові витрати у визначеному нею розмірі, що становить 7000,00 гривень.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні від 04 липня 2022 року, у додатковому рішенні від 20 вересня 2022 року, визнає їх правильними, обєк-тивними та справедливими з огляду, зокрема, на тривалість правовідносин, що склалися та мають місце між сторонами у справі.

Оскаржуючи судові рішення, відповідач та його представниця, виклавши у скарзі на рішення від 04 липня 2022 року фактичні обставини справи та зміст рішення суду від 09 вересня 2019 року у справі № 128/3260/17, яке набрало законної сили та залишене без змін судом касаційної інстанції, заперечують об-грунтованість вимог ОСОБА_2 , посилаються на норми чинного законо-давства стосовно порядку виникнення права власності на новостворене неру-хоме майно, проведення державної реєстрації права власності на таке майно. Окремо сторона відповідача наголошує, що ОСОБА_1 заяву для прове-дення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме на буди-нок АДРЕСА_1 , не подавав. Оскільки будинок не завершений будівництвом, то, на думку скаржників, він представляє собою сукупність будівельних матеріалів, які можуть належати подружжю на праві спільної сумісної власності і ділитися між ними. Скаржники наголошують, що ОСОБА_2 , вимагаючи надати їй ключі від будинку, господарських споруд, воріт, хвіртки, не вказала мету їх отримання, доступу до цих приміщень. Зазначення нею бажання здійснити ремонт з метою введення будинку в експлу-атацію, провести державну реєстрацію свого права власності не відповідають дійсності, нічим не підтверджені. Поділ майна колишнього подружжя пози-вачка відмовляється проводити. Далі ОСОБА_1 та його представниця посилаються на проживання у спірного будинку відповідача, а позивачка як стороння особа заважатиме його особистому життю.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та прото-коли № 2, 4, 7,11 до Конвенції. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвен-ції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспіль-ства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнарод-ного права.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 06 листопада 2008 року у справі «Ісмаїлов проти Росії» констатовано, що будь-яке втручання у безпереш-кодне володіння майном повинно бути «законним». Друге речення параграфу 1 визначає, що позбавлення майна можливе «лише на умовах, передбачених зако-ном», а пункт другий визнає, що держави мають право контролювати викорис-тання майна шляхом введення «законів».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відпо-відно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подруж-жям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей інди-відуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і роз-поряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними ( стаття 63 СК України ).

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на по-діл майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно ( житлові будинки, будівлі, споруди тощо ) виникає з моменту завершення будівництва ( створення майна ). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності ви-никає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності від-повідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з мо-менту державної реєстрації.

Згідно з частиною другою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житло-вого будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєс-трації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю буді-вельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної влас-ності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовників, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, ураховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазна-ченими особами. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозво-ляє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності по-дружжя із визначенням часток. Такий правовий висновок викладений Верхов-ним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та у постановах Верховного Суду від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц ( провадження № 61-32375св18 ), від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц ( провадження № 61-21466св18 ), від 28 жовтня 2019 року у справі № 308/2695/16-ц ( провадження № 61-23200св18 ) та від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/185-ц ( провадження № 61-14600 св19 ).

Встановивши, що об`єкт незавершеного будівництва у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 збудований сторонами у період шлюбу, будівництво указаного будинку за особисті кошти відповідачем не доведено, суди усіх інстанцій дійшли висновку про те, що спірний незавершений будівництвом житловий бу-динок є спільною сумісною власністю подружжя, тому наявні правові підстави для визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 його частини.

Викладене неспростовно свідчить про правомірність вимог ОСОБА_2 щодо усунення їй перешкод зі сторони ОСОБА_1 у користуванні нею спірним будинком, господарськими спорудами, воротами, хвірткою. Як наслі-док, оскаржуване рішення суду першої інстанції від 04 липня 2022 року ухва-лене у відповідності до норм чинного законодавства, що регулює спірне питан-ня.

Залишення без задоволення судом першої інстанції вимоги відповідача та його представниці стосовно зменшення витрат ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу до 3500,00 гривень убачається доцільним, правильним, з огляду на те, що понесені позивачкою витрати склали суму 7500,00 гривень, яка є адекватною, співмірною, обгрунтованою укладеним між нею та адвокатом 12 жовтня 2020 року договором з відповідними правами та обов`язками його сторін, актом приймання-передачі послуг від 03 листопада 2020 року.

При цьому стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 7000,00 гривень, що відповідає рішенню щодо частковості задоволення позову.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду першої інстанції від 20 вересня 2022 року викладені окремі норми законодавства, що регулюють питання розподілу судових витрат на оплату професійної правничої допомоги, та вказано, що суд задоволив позов ОСОБА_2 частково, тому стягненню на користь позивачки підлягають кошти у половинному від зазначеного розміру у сумі 3500,00 гривень.

Колегія судді апеляційного суду не погоджується з доводами скаржників, вважає їх такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, а визначення вартості судових витрат на правничу допомогу у половинному розмірі від заявленого до стягнення не узгоджується з нормами процесуального права з цього питання. Апеляційний суд дійшов такого висновку на підставі наступних норм чинного законодавства, якими урегульовані правовідносини між сторонами у цій цивільній справі.

Нормами статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно, зокрема, певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; судом не вирішене питання про судові витрати.

Стаття 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються зі судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встанов-люється судом на підставі поданих сторонами доказів ( договорів, рахунків тощо ). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це заяву.

За результатами розгляду цієї справи витрати позивачки на правничу допомогу адвоката дійсно підлягали стягненню на її користь, оскільки позовні вимоги задоволені окрім вимоги щодо заборони ОСОБА_1 проводити заміну замків у подальшому. Однак дана вимога не є вимогою майнового харак-теру, вона не впливає на визначення розміру адвокатської винагороди. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво у суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має брати до уваги критерії реальності адвокатських витрат ( встановлення їх дійсності та необхідності ), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» Європейський суд зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні Євро-пейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У даній справи немає підстав стверджувати про невідповідність заявлених позивачкою до компенсації судових витрат на оплату професійної правничої допомоги вимогам чинного процесуального законодавства. Апеляційний суд дійшов висновку, що заявлена сума витрат ОСОБА_2 на правничу допомогу належним чином доведена допустимими, достовірними та достатніми доказами. Витрати, заявлені до стягнення, мають розумний розмір, вони фактичні та неминучі.

Наведені в апеляційних скаргах відповідача та його представниці доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої щодо встановлення обставин справи, тлумачення норм матеріального й процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом попередньої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Статтею 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи апеляційним судом, який переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду не знаходить підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Оскаржувані судові рішення є справедливими, законними, обґрунтованими, належно умотивова-ними, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , його представниці адвокатки Казеко Оксани Іванівни залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 липня 2022 року, додаткове рішення цього ж суду від 20 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді Л. О. Голота

С. К. Медвецький