Справа № 930/424/20
Провадження № 22-ц/801/1924/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Науменко С. М.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2022 рокуСправа № 930/424/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Михайленко А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Немирівської міської ради Вінницької області про визнання права власності на земельні ділянки за апеляційною скаргою Немирівської міської ради Вінницької області на рішення Немирівського районного суду Вінницької області у складі судді Науменка С. М. від 07 вересня 2022 року

встановив:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, за яким, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив визнати за ним право власності на земельну ділянку розміром 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані по АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 09 грудня 2019 року за ним визнано право власності в натурі на житловий будинок, підсобні приміщення, які розташовані АДРЕСА_1 . Будинок розташований на земельній ділянці розміром 1,09 га.

Він звертався до Немирівської міської ради щодо приватизації цієї ділянки, в чому йому було відмовлено. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16 травня 2019 року визнано протиправною бездіяльність Немирівської міської ради вінницької області щодо неприйняття по суті рішень за його заявами від 28 лютого 2018 року та 02 січня 2019 року. Зобов`язано повторно розглянути ці заяви з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Листами від 09 лютого 2019 року та від 24 березня 2019 року Немирівська міська рада повідомила про неможливість передачі йому у власність земельної ділянки, площею 1,09 га, оскільки вона розташована в межах прибережної захисної смуги річки Південний Буг.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 07 вересня 2022 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку розміром 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач набув право власності в порядку спадкування після смерті батька на будинок з відповідними господарськими будівлями, який розташований по АДРЕСА_1 , однак, земельна ділянка, на якій розташований вказаний будинок, не перебувала у власності його батька, а тому суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку розміром 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

В апеляційній скарзі Немирівська міська рада Вінницької області, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 07 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове - про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на законодавчу заборону безоплатної передачі у приватну власність земель державної та комунальної власності, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації на період воєнного стану. Своїм рішенням суд першої інстанції втрутився у дискреційні повноваження Немирівської міської ради, як органу місцевого самоврядування до компетенції якого законом віднесено вирішення питань регулювання земельних відносин. Звертала увагу, що суд визнав право власності за позивачем на земельну ділянку, яка не набула ознак об`єкта цивільно-правового обороту.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.

Частинами першою - четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Судом встановлено, що рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 09 грудня 2019 року за ОСОБА_1 визнано право власності на житловий будинок А, веранду а, навіс а1, погріб П, сарай Б, гараж б, сарай В, літню кухню Г, сарай г, сарай Д, огорожу 1-2, колодязь 3, що розташовані по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_2 .

Листами від 21 березня 2018 року № 02-17-810 та від 08 лютого 2019 року № 02-18-В-14 Немирівська міська рада повідомила про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо земельної ділянки в розмірі 1,09 га в АДРЕСА_1 .

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16 травня 2019 року визнано протиправною бездіяльність Немирівської міської ради щодо неприйняття по суті рішень за заявами ОСОБА_1 від 28 лютого 2018 року та 02 січня 2019 року. Зобов`язано повторно розглянути ці заяви з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Рішенням Немирівської міської ради Вінницької області № 1017 від 04 липня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у надані дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки (на місцевості) по АДРЕСА_1 , площею 1,09 га.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Основною метою захисту права є його відновлення, усунення перешкод у здійсненні права, а у разі неможливості цього - компенсація завданої правопорушенням шкоди.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 зазначеної Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Водночас засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява № 38722/02).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з частиною третьою статті 152 Земельного кодексу України (далі ЗК України) захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Разом з тим, предмет позову необхідно відрізняти від предмета спору, під яким слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

Підставою позову ОСОБА_1 , як можна зрозуміти зі змісту позовної заяви та заяви про зменшення позовних вимог, визначив те, що земельна ділянка, у розмірі, визначеному статтею 121 ЗК України для будівництва і обслуговування житлового будинку, будівель і споруд, підлягає безоплатній передачі йому у власність у зв`язку із набуттям права власності на нерухоме мано, що на ній розташоване на підставі статті 120 ЗК України, за змістом частини першої якої у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення.

Предметом позову у справі є визнання права власності на земельну ділянку, на якій розташоване нерухоме майно, яке позивач набув у власність у порядку спадкування (матеріально-правова вимога, самостійно сформульована позивачем відповідно до приписів частини першої статті 13 ЦПК України). Отже предметом спору - матеріально-правовим об`єктом, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем - повинна бути земельна ділянка.

Статтею 392 ЦК України установлено право власника майна пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно з частинами першою, другою статті 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується Конституцією України.

Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками (частина перша статті 78 ЗК України).

Земельна ділянка як об`єкт права власності - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (частина перша статті 79 ЗК України).

За змістом частин першої - п`ятої, дев`ятої статті 79-1 ЗК України земельна ділянка набуває статусу об`єкта цивільних прав після її формування - визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється:

у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;

шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок;

шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом;

за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру (єдиної державної геоінформаційної системи відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж) передбачених законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера (частина перша статті 1 Закону України № 3613-VI від 07 липня 2011 року «Про державний земельний кадастр» (далі Закон № 3613-VI)).

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 16 Закону № 3613-VI земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер.

Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Система кадастрової нумерації земельних ділянок є єдиною на всій території України.

Структура кадастрових номерів земельної ділянки визначається Кабінетом Міністрів України.

Кадастрові номери земельних ділянок зазначаються у рішеннях органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування про передачу цих ділянок у власність чи користування, зміну їх цільового призначення, визначення їх грошової оцінки, про затвердження документації із землеустрою та оцінки земель щодо конкретних земельних ділянок.

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (частина перша статті 181 ЦК України).

За змістом частини першої статті 182 ЦК України, частини першої статті 4 Закону України № 1952-IV від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження, зокрема, на земельні ділянки (частина перша статті 5 Закону № 1952-IV).

Таким чином за змістом цих норм матеріального права вимагати визнання права власності на земельну ділянку може лише її власник, тобто особа, яка у встановленому законом порядку раніше набула таке право на сформовану земельну ділянку, якій присвоєно кадастровий номер і право на яку було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою.

Проте, як видно з матеріалів справи і про що стверджує сам позивач, земельна ділянка ні йому, ні попередньому власнику розташованого на ній житлового будинку з господарськими будівлями у встановленому законом порядку не виділялась, сформованою згідно з вимогами статті 79-1 ЗК України не була, відповідно не набула статусу об`єкта права власності, яке може бути захищене шляхом його визнання на підставі статті 392 ЦК України, статті 120 ЗК України.

Натомість, спір між сторонами виник з приводу права на приватизацію - безоплатну передачу у приватну власність позивача земельної ділянки, на якій розташований його житловий будинок з господарськими будівлями, у межах норм, передбачених статтею 121 ЗК України.

Такий спір вже вирішений судовим рішенням, яке набрало законної сили, - рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16 травня 2019 року, яке не виконане належним чином Немирівською міською радою Вінницької області, зокрема щодо урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні при вирішенні заяв ОСОБА_1 .

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що Кодекс адміністративного судочинства України (далі КАС України) передбачає судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах (стаття 382).

Отже ефективним способом захисту права позивача є саме виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 травня 2019 року про визнання протиправною бездіяльності Немирівської міської ради Вінницької області щодо розгляду заяв ОСОБА_1 про надання дозволу на виготовлення технічної документації та надання земельної ділянки, в тому числі із застосуванням засобів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, установлених статтею 382 КАС України, а не ухвалення нового судового рішення у порядку цивільного судочинства про визнання права власності на земельну ділянку, якої у розумінні статті 79 ЗК України не існує.

Фактично цим рішенням суд першої інстанції вирішив питання не про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку у зв`язку із переходом до нього права власності на об`єкт нерухомого майна (стаття 120 ЗК України), а про безоплатну передачу йому земельної ділянки із земель комунальної власності відповідно до статті 121 ЗК України, вирішення якого перебуває в межах компетенції Немирівської міської ради Вінницької області відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 ЗК України, що є неприпустимим. Суд не взяв до уваги роз`яснення, що містяться у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» про те, що при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов`язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону (наприклад, визнає відповідно до частини третьої статті 1 Закону України від 5 червня 2003 р. N 899-IV (899-15 ) «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай), якщо районною (міською) державною адміністрацією безпідставно відмовлено у видачі документа, що посвідчує право на земельну частку (пай); вирішує відповідно до частини четвертої статті 7 Закону України від 19 червня 2003 р. N 973-IV ( 973-15) «Про фермерське господарство» питання про надання земельної ділянки у власність або оренду для створення фермерського господарства, якщо відповідна районна (міська) державна адміністрація чи орган місцевого самоврядування безпідставно відмовили в цьому або, незважаючи на рішення суду, що зобов`язує їх розглянути заяву з цього приводу, не розглядають її за наявності необхідних документів). В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо.

За таких обставин апеляційний суд прийшов до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Оскільки апеляційна скарга Немирівської міської ради Вінницької області підлягає задоволенню, то відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на її користь підлягає стягненню сума судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, в розмірі 1261 грн 20 к.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 381 - 383 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Немирівської міської ради Вінницької області задовольнити.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 07 вересня 2022 року скасувати і постановити нове судове рішення.

У позові ОСОБА_1 до Немирівської міської ради Вінницької області про визнання права власності на земельні ділянки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь Немирівської міської ради Вінницької області, вул. Соборна, 26, м. Немирів, , судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) грн 20 к.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 28 листопада 2022 року)

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета