Справа № 175/3156/22
Провадження № 2/175/923/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2022 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Бойко О.М.,

при секретарі Кучеренко О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей Слобожанської селищної ради, Дніпровського району, Дніпропетровської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком, в якому просив суд розірвати шлюб з відповідачкою, а також визначити місце проживання неповнолітнього дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним, батьком ОСОБА_1 , оскільки на даний час він фактично перебуває на його повному вихованні та матеріальному забезпеченні.

Позивач ОСОБА_1 надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їх задоволення.

Представник третьої особи у судове засідання також надав заяву про можливість розгляду справи за їх відсутності та ухвалення рішення на розсуд суду.

Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши позовну заяву з додатками, надавши оцінку доказам наданих позивачем, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 25 листопада 2012 року позивач ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з відповідачкою ОСОБА_2 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Теплицького районного управління юстиції Вінницької області, актовий запис №61 (свідоцтво про одруження від 25.11.2012 року серії НОМЕР_1 ). Від даного шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_2 , у сторін народилася спільна дитина, син ОСОБА_3 , про що видано свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 від 30.01.2017 року, актовий запис №26.

Проте, як встановлено судом, спільне життя між сторонами, на протязі останніх років не склалося, у них відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя та відсутнє взаєморозуміння. Крім того, вони втратили почуття любові та поваги один до одного в результаті чого на даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено. Разом з тим, судом встановлено, що після початку бойових дій, на території України, а саме 18.03.2022 року, відповідачка взагалі виїхала за межі України з дитиною, тому на даний час відсутній подальший сенс підтримувати сімейні відносини між сторонами, а подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, у зв`язку з чим вони наполягають на його розірванні.

Так, відповідно до ст. 51 Конституції України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 Сімейного кодексу України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Згідно ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Згідно з ч.3 ст.115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини з причин відсутності взаєморозуміння, різних поглядів на сімейне життя, беручи до уваги, що сім`я в розумінні ч.2 ст. 3 СК України фактично припинила своє існування, а також враховуючи той факт, що будь-які відомості, які б спростовували зазначені позивачем докази і обставини у суду відсутні та надані не були, вимоги позивача щодо розірвання шлюбу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Разом з тим, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем наразі існує спір стосовно подальшого місця проживання їх спільної дитини сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зокрема, після виїзду відповідачки з дитиною за кордон, хлопчик знаходячись в іншій країні, проживає з бабусею похилого віку, яка не може надати нормальних умов виховання та життя. Зі слів бабусі, відповідачка не цікавився своєю дитиною, її не хвилює матеріальне забезпечення, фізичний та духовний розвиток дитини. У свою чергу, позивач постійно надсилаю гроші бабусі, щоб вона могла забезпечити його сина всім необхідним для його нормальної життєдіяльності.

Така поведінка відповідачки, на думку суду, свідчить про те, що відповідачка самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.

Крім того, як встановлено судом, відповідачка відмовляється добровільно передати сина батькові, для можливості забезпечення дитини батьківською опікою та турботою, які повнію може забезпечити позивач, який у свою чергу, добре відношуся до сина, має роботу, самостійний стабільний дохід і постійне місце проживання, спиртними напоями не зловживаю, а також за місцем роботи і проживання характеризуюся позитивно,.

Так, Згідно ч.1 ст. 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Положеннями ст. 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 Сімейного кодекс України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Аналіз наведених норм права, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із суб`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд насамперед має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. З Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Велика Палата ВС зауважила, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 дійсно залишила свою дитину ОСОБА_3 , під нагляд своїм близьких родичів, тим самим фактично самоусунулася від виховання сина, ніде не працює та не має самостійного і стабільного доходу, а також наразі на тривалий час виїхала за межі України, тим самим суттєво змінивши обставини проживання дитини погоджені батьками, що стало суперечити інтересам самої дитини, для якої кращим є проживання саме разом зі своїми батьками, під їх доглядом та вихованням, а не із близькими родичами, тому позовні вимоги ОСОБА_1 , в частині визначення місця проживання сина саме разом з ним є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що син фактично знаходиться на його повному вихованні та матеріальному забезпеченні без будь-якої участі матері, тому суд вважає, що проживання хлопчика разом зі своїми батьком повністю відповідатиме інтересам дитини.

Враховуючи вищевказані обставини справи та приймаючи до уваги норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що пред`явлені позовні вимоги за даним позовом є обґрунтовані та доведеними доказами наявними в матеріалах справи, тому підлягають повному задоволенню.

Керуючись ст. ст. 105, 110, 112, 160, 180, 181, 182, 184 Сімейного кодексу України, ст.ст. 12, 13, 76, 130,141, 223, 263-266, 280-282 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей Слобожанської селищної ради, Дніпровського району, Дніпропетровської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком задовольнити.

Шлюб, між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , зареєстрований 25 листопада 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Теплицького районного управління юстиції Вінницької області, актовий запис №61 вважати розірваним.

Після розірвання шлюбу прізвище сторін залишити без змін

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Бойко