Провадження № 2/752/4553/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2022 року м. Київ

Суддя Голосіївського районного суду м. Києва Ольшевська І.О., за участю секретаря судового засідання Гладибороди Л.О., розглянувши цивільну справу за позовом Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» звернулось до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги та просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з травня 2018 року по лютий 2021 року в розмірі 13 103,90 грн. основного боргу, 3 % річних у розмірі 766,62 грн., інфляційних витрат у розмірі 1 701,59 грн., а також судовий збір та витрати на правову допомогу.

В обґрунтування позову зазначило, що згідно Акту прийому-передачі житловий будинок по АДРЕСА_1 передано на обслуговування позивача. Розпорядженням Голосіївського районної у м. Києві державної адміністрації №550 від 21.08.2019р. житловому будинку по АДРЕСА_1 , присвоєно поштову адресу - АДРЕСА_2 . Між позивачем та відповідачем, який є власником квартири АДРЕСА_3 , 01.05.2018р. укладено Договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій №66, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та своєчасної оплати послуг споживачем. Свої обов`язки по оплаті житлово-комунальних послуг відповідач не виконує належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість. Оскільки в добровільному порядку відповідач не сплачує заборгованість, КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» звернулось до суду за захистом права, яке вважає порушеним, та просить стягнути заборгованість за надані послуги з урахуванням 3% річних та інфляційних витрат.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 19.04.2022р. відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач направив до матеріалів справи відзив на позовну заяву, за яким вважає вимоги необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що до 28.12.2019р. будинок по АДРЕСА_2 , не був прийнятий в експлуатацію, перебував на стадії будівництва та фактично мав статус будівельного майданчика, а тому жодна із обслуговуючих організацій не могла надавати свої послуги. Відповідач звертає увагу суду на те, що 03.11.2020р. співвласники будинку по АДРЕСА_2 , реалізували своє право щодо форми управління будинком та створили Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Теремківська 3А». До моменту створення ОСББ «Теремківська 3А» не було обрано жодну експлуатуючу організацію, конкурс виконавчим органом Київської міської ради не оголошувався та фактично роботи щодо обслуговування будинку здійснювалися співвласниками за власної ініціативи, самостійно. При укладенні Договору №66 від 01.05.2018р., як вказує відповідач, він був введений в оману неодноразово представниками позивача, оскільки ними наголошувалося, що саме позивач є належною обслуговуючою організацією, обраною відповідно до законодавства України. Окрім того такий договір був підписаний за відсутності дати його укладення та на запитання, чому не вказана його дата, відповідачу повідомлено, що потрібно спочатку зареєструватися в базі договорів позивача та після цього проставляється дата. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №228061351 відповідач є власником квартири АДРЕСА_3 , право власності на яку зареєстровано 30.06.2020р., до моменту відповідної реєстрації права на квартира належала замовнику будівництва КП «Спецжитлофонд», а тому, як вказує відповідач, не відповідає дійсності факт надання комунальних послуг. Окрім того, відповідач зазначає, що позивач не врахував навіть той факт, що вона є постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи згідно посвідчення серії НОМЕР_1 від 18.06.1998р. і згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відповідач, як учасник, має право на 50% пільгу. Також позивачем заявлено про застосування строків позовної давності в частині вимоги про стягнення заборгованості за період з 2018р. по грудень 2018р.

Позивач надав відповідь на відзив, у якій зазначає про те, що власники квартир у житловому будинку по АДРЕСА_2 , фактично заселилися в будинок у 2017 році, до введення будинку в експлуатацію. У зв`язку з чим виникла необхідність у наданні житлово-комунальних послуг. Тому 12.07.2017р. між Комунальним підприємством з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» та позивачем було укладено Договір №112 про передачу на технічне обслуговування та експлуатацію житлового будинку, підписано акт прийому-передачі на обслуговування житлового будинку. Після цього між позивачем, забудовником та відповідачем підписано акт прийому-передачі від 12.07.2017р., яким зафіксовано передачу відповідачу ключів від квартири в кількості 4 шт., ключів від поштової скриньки в кількості 2 шт., паспортів на ХВП, ГВП та лічильника тепла. Вказаний договір та акти підтверджують ту обставину, що позивач почав надавати житлово-комунальні послуги в будинку з 12.07.2017р., а з цього часу відповідач фактично вступив у володіння і користування квартирою, в тому числі почав отримувати житлово-комунальні послуги. Крім того, підписання акту приймання-передачі одночасно з представником КП «Житло-Сервіс» свідчить про те, що відповідач був обізнаний з передачею останньому будинку на тимчасове обслуговування та не заперечував проти цього. Позивач на підставі листа КП «Спецжитлофонд» від 23.02.2021р. припинив надавати житлово-комунальні послуги в будинку АДРЕСА_2 з 01.03.2021р. Також позивач зазначає, що оскільки недійсність укладеного з відповідачем договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій прямо не встановлена законом, останній не визнаний недійсним у судовому порядку та укладений при вільному волевиявленні відповідача, то вказаний договір є обов`язковим для виконання відповідачем. Крім того, позивач вказує про те, що Закон України «Про житлово-комунальні послуги» не ототожнював поняття «споживач» і «власник квартири», тому посилання відповідача, що останній не міг бути споживачем до набуття ним права власності на квартиру є необгрунтованими.

Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом приходить до наступних висновків.

Так судом встановлено, що метою діяльності позивача згідно його Статуту є задоволення потреб фізичних та юридичних осіб щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту житлових і нежитлових приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, отримання прибутку від своєї діяльності, замовлення нового будівництва, реконструкції, капітального ремонту. Предметом діяльності підприємства є, зокрема, надання житлово-комунальних послуг споживачам відповідно до укладених договорів.

За Договором №112 про передачу на технічне обслуговування та експлуатацію житлового будинку від 12.07.2017р., укладеним між Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» (сторона 1 Договору) та Комунальним підприємством з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» (сторони 2 Договору), сторона 2 в порядку та на умовах, визначених цим Договором, зобов`язалась передати, а сторона 1 зобов`язалась прийняти на технічне обслуговування та експлуатацію житловий будинок за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , та забезпечити надання житлово-комунальних послуг споживачам у відповідності до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а також виконувати функції балансоутримувача будинку.

За актом прийому-передачі на обслуговування КП «Житло-сервіс» житлового будинку за будівельної адресою: АДРЕСА_1 (договір №112 від 12.07.2017) позивачу на обслуговування був переданий житловий будинок за будівельною адресою: АДРЕСА_4 , рік забудови 2017.

Згідно розпорядження Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 21.08.2019р. №550 присвоєно житловому будинку на АДРЕСА_4 , поштову адресу: АДРЕСА_2 .

Відповідач є власником квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта майна. Право власності зареєстровано 30.06.2020р.

01.05.2018р. між позивачем, як виконавцем, та відповідачем, як споживачем, був укладений Договір №66 про надання послуг з утримання будинків та споруд та прибудинкових територій, предметом якого стало забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку АДРЕСА_4 (згідно розпорядження №550 від 21.08.2019р. будинок АДРЕСА_2 , споживач при цьому зобов`язався своєчасно оплачувати послуги за встановленим тарифом у строки та на умовах, передбачених цим Договором.

Пунктом 6 вказаного Договору його сторони визначили, що розрахунковим періодом є календарний місяць. Платежі вносяться споживачем не пізніше 20 числа, що настає за розрахунковим.

Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України)

Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Перш за все необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу в будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства (ст. 3 Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені.

Договір №66 від 01.05.2018р., укладений між позивачем та відповідачем, не визнаний недійсним у судовому порядку, а також його недійсність прямо не встановлена законом, а тому він є обов`язковим для виконання його сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальними послугами визначається результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуги з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема, прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Частина 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 вказаного Закону споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, а з таким правом споживача прямо кореспондується і його обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги (п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону).

Статтею 162 Житлового кодексу України передбачено, що власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

У відповідності до ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідач споживав житлово-комунальні послуги, що надавалися позивачем.

У відповідності до ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі ненадання, надання не в повному обсязі або неналежно ї якості комунальних послуг споживач має право викликати виконавця комунальних послуг (його представника) для перевірки кількості та/або якості наданих послуг. У разі ненадання, надання неналежної якості послуги з управління багатоквартирним будинком споживач має право викликати управителя для перевірки якості наданих послуг. Порядок перевірки якості надання комунальних послуг та якості послуги з управління багатоквартирним будинком встановлюється Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. За результатами перевірки якості надання комунальних послуг або якості послуг з управління багатоквартирним будинком складається акт-претензія, який підписується споживачем та виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком). Виконавець комунальної послуги або управитель (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) зобов`язаний прибути на виклик споживача у строки, визначені в договорі про надання послуги, але не пізніше ніж протягом однієї доби з моменту отримання повідомлення споживача. Акт-претензія складається виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) та споживачем і повинен містити інформацію про те, в чому полягало ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальної послуги або послуги з управління багатоквартирним будинком, дату (строк) її ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості, а також іншу інформацію, що характеризує ненадання послуг, надання їх не в повному обсязі або неналежної якості.

Відповідач у встановленому законом порядку не відмовився від надання послуг позивачем, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості відповідно до порядку, визначеному ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що б дало підстави для звільнення від їх оплати, відповідачем надано не було.

Разом з тим, відповідач не сплатив вказані послуги належним чином.

Згідно розрахунку позивача заборгованість відповідача складає за період з травня 2018р. по лютий 2021р. 14 353,52 грн.

При цьому згідно прохальної частини позову позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 13 103,90 грн.

Відповідач зазначає, що позивач при розрахунку не врахував той факт, що відповідач є постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи і згідно Закону має право на 50% пільгу.

До матеріалів відзиву відповідач надав копію дублікату посвідчення серії НОМЕР_1 , дата видачі 18.06.1998р., громадянина, який евакуйований із зони відчуження у 1986 року, на ім`я ОСОБА_1 (категорія 2). У посвідченні зазначено, що посвідчення безстрокове і діє на всій території України. Також вказано, що пред`явник посвідчення має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, віднесеним до категорії 2 (пункт 2 статті 14) надаються пільги, передбачені пунктами 1, 2, 3, 5, 6, 7, 8, 11, 12, 17, 18, 20, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 29, 30, 31 статті 20.

Згідно з п. 11 статті 20 цього Закону передбачена 50-процентна знижка за користування житлом (квартирною платою, платою за управління багатоквартирними будинками), комунальними послугами (газ, електрична і теплова енергія, водопостачання, водовідведення та інші послуги) у межах середніх норм споживання, передбачених законом, телефоном (абонентна плата, оплата послуг електрозв`язку за місцеві телефонні розмови з квартирних телефонів при посекундному обліку їх тривалості).

Розрахунком позивача не врахована та обставина, що відповідач має право на пільги згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», тому з урахуванням цього борг відповідача перед позивачем за період з травня 2018р. по лютий 2021р. склав 7 176,76 грн.

Контррозрахунку заборгованості відповідач суду не надав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої особи (кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідач порушує вимоги чинного законодавства та умови Договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування наявності заборгованості за спожиті послуги з утримання будинку та прибудинкової території.

Відтак, з огляду на встановлені судом обставини, а також наявні в матеріалах докази, враховуючи норми закону, які регулюють спірні правовідносини, суд прийшов до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог в частині стягнення основного боргу в розмірі 7 176,76 грн.

Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, то позивачем на суму боргу нараховані 3% річних та інфляційні витрати в розмірі 766,62 грн. та 1 701,59 грн. відповідно.

Згідно з ч 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19).

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання, а саме зобов`язання щодо оплати послуг, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Виходячи із суми заборгованості, яка задоволена судом до стягнення з відповідача, розмір 3% річних складає 383,31 грн., сума інфляційних витрат - 850,80 грн.

Контррозрахунку суми 3% річних та інфляційних витрат відповідачем суду не надано.

З огляду на наведені норми закону є правомірним стягнення з відповідача 3% річних у сумі 383,31 грн. та інфляційних втрат - 850,80 грн.

Разом з тим, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності до заявлених позивачем вимог за період з травня 2018р. по грудень 2018р.

У відповідності до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Слід відмітити, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі №367/6105/16-ц; від 7 листопада 2018 року у справі №575/476/16-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 ; від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц; від 5 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц ; №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц; від 7 серпня 2019 року у справі №2004/1979/12; від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 ; від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц.

Оскільки позовні вимоги визнані частково обгрунтовані, то до цих вимог підлягає застосуванню строк позовної давності.

Так, як встановлено вище, розрахунок заборгованості складено позивачем за період надання послуг з травня 2018р. по лютий 2021р.

Позов подано до суду 16.12.2021р.

Отже, за вимогами про стягнення боргу за період з травня 2018р. по 15.12.2021р. позивачем пропущено строк позовної давності, з огляду на що за цей період нарахувань необхідно відмовити в позові, а саме в частині стягнення основного боргу 1 678,55 грн., у частині 3% - 6,14 грн., у частині інфляційних витрат - 29,08 грн.

За таких обставин, підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача сума основної заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 5 498,21 грн., 3% річних у розмірі 377,17 грн., інфляційних витрат у розмірі 821,72 грн.

Судові витрати розподіляються у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Так, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 976,10 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 2 700,00 грн.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то в суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

Позивачем на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу надано Договір про надання правничої допомоги №17-21 від 02.02.2021р., Додаток №1 до Договору про надання правничої допомоги №17-21 від 02.02.2021р., попередній розрахунок суми судових витрат, детальний опис виконаних робіт (наданих послуг) за позовом КП «Житло-Сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, Акт виконаних робіт за лютий 2021р., вартість послуги за лютий 2021р., заключна виписка за період з 12.04.2021р. по 12.04.2021р., детальний опис робіт (наданих послуг) у справі №752/30371/21, Договір №72-22 про надання правничої допомоги від 01.02.2022р., Додаток №1 до Договору про надання правничої допомогу №72-22 від 01.02.2022р.

Суд з урахуванням положень ЦПК України, практики Верховного Суду з питань стягнення витрат на правову допомогу, з огляду на часткове задоволення позову дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 1 161,00 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ :

1. Позовні вимоги Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 5 498,21 (п`ять тисяч чотириста дев`яносто вісім грн. 21 коп.) грн., 3% річних у розмірі 377,17 (триста сімдесят сім грн. 17 коп.) грн., інфляційні витрати в розмірі 821,72 (вісімсот двадцять одна грн. 72 коп.) грн.

3. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» 976,10 (дев`ятсот сімдесят шість грн. 10 коп.) грн. судового збору, 1 161,00 (одна тисяча сто шістдесят одна грн. 00 коп.) грн. витрат на правничу допомогу.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду або через Голосіївський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» (02081, м. Київ, вул. Дніпровська Набережна, 25-Б, ).

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повний текст рішення складений та підписаний 25.11.2022р.

Суддя І.О. Ольшевська