Справа № 346/3206/22
Провадження № 22-ц/4808/1243/22
Головуючий у 1 інстанції Валігурська Л. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Баркова В.М.

за участю секретаря Шандалович В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дикуна Ігоря Васильовича на ухвалу Коломийського міськрайонного суду, постановлену суддею Валігурською Л.В. 13 жовтня 2022 року в м. Коломиї, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

15.08.2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 05.10.2012 року зареєструвала з відповідачем шлюб у міській раді м. Неаполь, Італія, актовий запис №68, частина 1 розділ 1. Від спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_3 , яка проживає з позивачем. З 2014 року вони мешкають окремо від відповідача, який фактично залишив її з малолітньою дитиною, яка перебуває на її утриманні.

Вказувала, що спору щодо місця проживання дитини немає, оскільки така вже сама вправі його вибирати, що вона і зробила, оскільки проживає з матір`ю.

Посилаючись на те, що з відповідачем не можуть створити міцної сім`ї, яка існує тільки формально, просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 , після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « ОСОБА_4 ».

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 13 жовтня 2022 року провадження у справі закрито. Роз`яснено позивачу можливість звернення до суду з позовом щодо розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини до компетентного органу Італії.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, представник позивача адвокат Дикун І.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що місцевий суд послався на статтю 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», при цьому виділив пункти вказаної статті, які не відносяться до предмета спору, і не застосував її п. 12, який відсилає до ч. 2 ст. 28 ЦПК України, якою передбачено, що позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти.

Вважає, що жодної законної підстави для закриття провадження відповідно до ст. 255 ЦПК України у суду не було. При цьому судом не вирішено питання про судові витрати, як того вимагає вказана стаття.

Стверджує, що суд послався на судову практику, яка не може бути застосована до цієї справи. Так, з постанови Верховного Суду від 19.09.2019 року (справа №564/1109/17) вбачається, що у сторін спору неповнолітніх дітей не було. А з постанови Верховного Суду від 26.04.2022 року (справа №200/421/19) можна зробити висновок, що відповідач на момент звернення до суду постійно проживав у Японії. Натомість, у справі, що розглядається, інформації про місце проживання відповідача не встановлено (в позовній заяві вказано тільки його останнє місце проживання Україна). Також у справі №200/421/19 одна з вимог стосувалась визначення місця проживання неповнолітньої дитини, якої у цій справі немає.

На думку апелянта суд першої інстанції мав керуватись ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», якою передбачено, що правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Вважає, що справа підсудна Коломийському міськрайонному суду, оскільки відношення до Італії ніхто з подружжя не має. Просить звернути увагу на висновки Верховного Суду в ухвалі від 04.04.2018 року (справа №303/1463/18) та врахувати, що позивач проживає на території України та є громадянином України.

Також вважає безпідставними доводи суду щодо відсутності беззаперечних доказів того, що позивач до 22.08.2015 року проживала та була зареєстрована на території України. На підтвердження вказаної обставини надає викопіровку паспорта позивача та вважає, що суд мав витребувати відповідну інформацію або зобов`язати позивача чи її представника її надати.

Вказує, що у запитах суду, що надавались до ДМС України щодо відповідача, невірно зазначено його громадянство.

Просить оскаржувану ухвалу скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача адвокат Дикун І.В. вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, повідомлявся про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Зважаючи на вимоги частини 2 статті 372 ЦПК України, суд вважає за необхідне розглядати справу за відсутності відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала, що оскаржується, зазначеним вимогам відповідає.

У справі, яка переглядається, предметом позову є розірвання шлюбу між громадянкою України та іноземцем, укладеного на території Італії. Позивач є громадянкою України та разом із дитиною наразі мешкає в Україні.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що відповідач перебував на території України. А Законом України «Про міжнародне приватне право» та іншими законодавчими актами не передбачено, що національні суди можуть приймати до свого провадження і розглядати справи про розірвання шлюбу, відповідачем за яким є громадянин іншої держави, який не має місця проживання або місцезнаходження в Україні, і такий шлюб було укладено уповноваженими органами іншої держави.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком з огляду на наступне.

Відповідно до статті 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Вирішуючи питання про підсудність справ з іноземним елементом, суди України відповідно до вимог статей 2, 497 ЦПК України повинні керуватися нормами Закону України «Про міжнародне приватне право» та нормами відповідних міжнародних договорів.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1, статті 75-77 Закону).

У пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що під час провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених статтею 76 цього Закону (стаття 75 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Як передбачено в статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: 1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; 2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; 3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України; 4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні; 5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні; 6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання; 7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України; 8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України; 9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України; 10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном; 11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України; 12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Положеннями статей 60, 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

В постанові від 26 квітня 2022 року у справі справа №200/421/19 (провадження №61-6949св21) Верховним Судом зроблено правовий висновок про те, що ані вказана норма Закону України «Про міжнародне приватне право», ані інші законодавчі акти не передбачають, що національні суди можуть приймати до свого провадження і розглядати справи про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, відповідачем за яким є громадянин іншої держави, який не має місця проживання або місцезнаходження в Україні.

Обґрунтовуючи наявність підстав для розгляду даної справи судом України, ОСОБА_1 посилалась, зокрема, на те, що вона разом з відповідачем певний час до 2014 року проживали на території України за місцем її реєстрації.

Разом з тим, як вірно зазначав суд першої інстанції, доказів того, що відповідач ОСОБА_2 приїжджав в Україну та проживав на її території з позивачем, останньою не надано, як і не надано доказів повернення її самої на територію України до 2015 року. А з відповіді ДМС України від 09.09.2022 року №6.2-5280/6-22 на запит суду вбачається, що інформації про місце проживання ОСОБА_2 не встановлено (а.с. 23).

Таким чином стороною позивача не доведено місце проживання відповідача та останнє проживання подружжя на території України.

Схожі висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №647/2413/15-ц (провадження №61-3798св18).

Також вказані висновки не спростовують посилання на реєстрацію позивача до 22.08.2015 року на території України, оскільки така сама по собі не доводить факт спільного проживання з відповідачем в цій державі до 2014 року.

Що стосується доводів апелянта про те, що суду слід було застосувати п. 12 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», який відсилає до ч. 2 ст. 28 ЦПК України, то такі не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 63 даного Закону припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. А визначення правових наслідків шлюбу чітко передбачене статтею 60 Закону, яку і застосовував суд.

Посилання апелянта на ухвалу Верховного Суду від 04.04.2018 року у справі №303/1463/18 із вказівкою на те, що позови про розірвання шлюбу, укладеного в іншій державі між громадянином України і громадянином іншої держави, можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача в Україні, теж є помилковим, оскільки як зазначено в постанові Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі №297/1673/19 (провадження №61-12045св21), в частині четвертій статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені саме в постановах, а не ухвалах, Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Якщо провадження закривається з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (ч. 1 ст. 256 ЦПК України).

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про закриття провадження у даній справі.

Доводи апеляційної скарги правильності вказаних висновків не спростовують та не містять підстав для зміни чи скасування оскарженого судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дикуна І.В.слід залишити без задоволення, а ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 13 жовтня 2022 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дикуна Ігоря Васильовича залишити без задоволення.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 13 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

В.М. Барков

Повний текст постанови складено 5 грудня 2022 року.