Постанова

Іменем України

03 травня 2022 року

м. Київ

справа № 175/3530/14

провадження № 61-1849св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2021 року в складі судді Новік Л. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2022 року в складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», яке з 21 травня 2018 року змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 11 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNP0AN09980382, за умовами якого останній було надано кредит у розмірі 8 919,05 доларів США на термін до 11 травня 2014 року. Банк умови договору виконав у повному обсязі, надавши обумовлені ним кредитні кошти, проте ОСОБА_1 допустила порушення взятих на себе зобов`язань, в результаті чого у неї виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 30 травня 2014 року становила 13 904,49 доларів США, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 6 043,86 доларів США, заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 2 041,21 долар США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 349,72 долари США та заборгованість по пені у розмірі 5 469,70 доларів США.

Враховуючи наведене, банк просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 11 жовтня 2007 року № DNP0AN09980382 у загальному розмірі 13 904,49 доларів США, що за курсом НБУ складає 163 655,85 грн.

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, стягнення зайво сплачених коштів та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_1 зазначила, що 11 травня 2007 року між нею та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № DNP0AN09980382, за умовами якого банк зобов`язався надати їй кредит шляхом видачі готівкових коштів через касу банку у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 11 303,08 доларів США для придбання автомобіля.

Ставка за кредитним договором визначалася ануїтетною, за його умовами не передбачалося подорожчання кредиту в залежності від умов кредитування, загальна сума кредиту, з урахуванням його подорожчання за сім років мала становити 72 432,36 грн (862,29*12*7= 72 432,36 грн), що визначало суму щоденного платежу протягом семи років у розмірі 28,35 грн. Саме виходячи з умови, що загальна (сукупна) сума кредиту, з урахуванням подорожчання (страхування автомобіля) не буде перевищувати 72 432,36 грн вона здійснювала сплату кредиту протягом строку дії договору. У період із 11 травня 2007 року по 16 жовтня 2012 року нею повністю виконано кредитні зобов`язання, зокрема, сплачено 72 484,29 грн, з яких: 42 260,00 - тіло кредиту; 2 780,00 грн - додаткові витрати по оформленню автомобіля; 18 317,39 грн - відсотки за користування кредитними коштами, та платежі по щорічному страхуванню автомобіля у розмірі 8 774,37 грн.

Посилаючись на виконання зобов`язань перед банком за кредитним договором в повному обсязі, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати недійсним кредитний договір від 11 травня 2007 року № DNP0AN09980382 , укладений між нею та АТ КБ «ПриватБанк»; визначити суму, яка підлягає поверненню банку у зв`язку з недійсністю кредитного договору у розмірі 8 919,05 доларів США та визнати її повернутою в повному обсязі; визначити суму, яка підлягає поверненню АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 у зв`язку з недійсністю кредитного договору у розмірі 13 063,56 доларів США та визначити суму у розмірі 8 919,05 доларів США повернутою в повному обсязі; стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на її користь суму зайво сплачених коштів у розмірі 4 144,51 доларів США, а тякож стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на її користь моральну шкоду у розмірі 24 000,00 грн (том 1, а. с. 118).

Короткий зміст судових рішень

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк», задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором від 11 травня 2007 року у розмірі 6 043,86 доларів США. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року судові рішення скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що ухвалюючи оскаржені судові рішення, суди не надали оцінки заяві відповідачки про застосування строків позовної давності.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 18 січня 2022 року, позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNP0AN09980382 від 11 травня 2007 року у розмірі 5 651,44 доларів США. Відмовлено АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні решти позовних вимог.

Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, стягнення зайво сплачених коштів та відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивач звернувся до суду з вимогою до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором 14 серпня 2014 року, тобто до спливу встановленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, але після спливу строку позовної давності щодо вимоги про стягнення пені, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідачки пені станом на 29 лютого 2012 року у розмірі 200,92 доларів США та комісії у розмірі 87,43 доларів США задоволенню не підлягають, у зв`язку з чим вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі заборгованості, яка складається з тіла кредиту 6 043,86 доларів США, заборгованості за процентами за кредитним договором, станом на 29 лютого 2012 року, у розмірі 2 055,71 доларів США, за мінусом 2 448,13 доларів США за реалізацію транспортного засобу, а в загальному розмірі - 5 651,44 доларів США. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 (прізвище змінено на ОСОБА_1 ), суди виходили з його недоведеності.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

28 грудня 2021 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2021 року та постанову Дніпропетровського апеляційного суду від 18 січня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким її зустрічний позов задовольнити, а у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовити.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Зокрема, заявниця посилається на те, щосуди в оскаржуваних рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2355цс15, від 11 жовтня 2017 року в справі № 6-1374цс17 та постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року в справі № 757/31129/18.

При цьому вказує, що правомірно встановивши, що на момент звернення позивача до суду сплив строк позовної давності щодо стягнення пені та комісії, в порушення норм процесуального права щодо справедливості, законності та обґрунтованості рішення, не здійснюючи відповідних перерахунків наданих позивачем сум заборгованості по суті основного боргу та нарахованих відсотків, дійшли помилкових висновків щодо розміру заборгованості, яка підлягає задоволенню до стягнення.

Також, як на підставу оскарження судових рішень, заявниця посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема, зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме з приводу збільшення суми боргу у зв`язку з коливанням курсу долара до гривні, а також щодо визнання кредитного договору недійсним у зв`язку із застосуванням банком нечесної підприємницької практики через розповсюдження шляхом реклами умов кредитування, яких останній у подальшому не мав наміру дотримуватися та не дотримався.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У квітні 2022 року АТ КБ «Приватбанк» електронною поштою подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, а судові рішення - без змін.

Провадження в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У лютому 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що 11 травня 2007 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № DNP0AN09980382.

За умовами кредитного договору позивач зобов`язався надати відповідачці кредит у загальній сумі 11 303,08 доларів США строком до 11 травня 2014 року, а відповідачка, у свою чергу, зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та у порядку, що встановлені договором.

Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору погашення заборгованості здійснюється в такому порядку: щомісяця в період сплати (з 13 до 20 числа) позичальник повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 170,75 доларів США для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з кредитним договором.

Згідно з пунктом 7.4 кредитного договору при порушенні позичальником зобов`язань щодо погашення кредиту позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі (2,09%) на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Відповідно до пункту 4.1 договору позичальник при порушенні зобов`язань за договором сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожен день прострочення.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2014 року в справі № 2-410/6374/12, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання неправомірними дій банку щодо підвищення відсоткової ставки відмовлено.

Банк взяті на себе зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши позичальнику кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору від 11 травня 2007 року № DNP0AN09980382.

Відповідачка у порушення умов кредитного договору свої зобов`язання належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 30 травня 2014 року має заборгованість у розмірі 13 904,49 доларів США, що складається із: заборгованості за кредитом - 6 043,86 доларів США; заборгованості за процентами за користування кредитом - 2 041,21 доларів США; заборгованості за комісією за користування кредитом - 349,72 доларів США; пені - 5 469,70 доларів США.

29 лютого 2012 року банк надіслав позичальниці вимогу про повернення суми кредиту у повному обсязі, нараховані відсотки, комісії та штрафні санкції в тижневий термін з дати одержання цього повідомлення (том 3, а. с.74).

20 листопада 2012 року банк звернувся до суду з позовом до ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави (том 3, а. с.78-80).

Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 18 грудня 2012 року позов задоволено, в рахунок погашення заборгованості у загальному розмірі 9 437,14 доларів США звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки Daewoo Matiz.

На підставі вказаного рішення було відкрите виконавче провадження.

У подальшому вказане заочне рішення було скасоване та рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 червня 2014 року в задоволенні позову банку відмовлено (том 1, а. с. 45-46). Виконавче провадження закінчено (том 1, а. с.55-56).

Предмет застави було вилучено у позичальниці та реалізовано за 2 729,54 доларів США, з яких 29 квітня 2014 року відбулося зарахування в рахунок погашення заборгованості за відсотками у розмірі 2 448,13 доларів США (том 1, а. с. 247-255).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Верховним Судом переглядаються рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, а також у частині відмови в задоволенні зустрічного позову, оскільки в іншій частині судові рішення не оскаржуються заявницею.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

У статті 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, а на відповідача - спростувати розмір існуючої заборгованості.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то

в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. В разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідачкою у суді першої інстанції було заявлено про застосування позовної давності до вимог банку.

Встановивши, що після пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі від 29 лютого 2012 року, банк, скориставшись правом, передбаченим договором та частиною другою статті 1050 ЦК України щодо дострокового повернення заборгованості, змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, неустойки та інших платежів за договором. Отже, з 29 лютого 2012 року закінчився строк кредитування і банк втратив право нараховувати передбачені договором проценти та неустойку за укладеним з відповідачкою кредитним договором.

З урахуванням наведеного суди дійшли правильних висновків про стягнення з відповідачки на користь банку заборгованості за кредитним договором, що виникла станом на 29 лютого 2012 року в розмірі 5 651,44 доларів США та складається з тіла кредиту - 6 043,86 доларів США, заборгованості за процентами за кредитним договором - 2 055,71 доларів США, за мінусом 2 448,13 доларів США за реалізацію транспортного засобу.

Щодо зустрічного позову

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, звичайно ставляться.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частинами першою, другою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і надалі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

За частиною другою статті 11 Закону перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Статтею 19 Закону встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно виходив із відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним, оскільки укладений між сторонами кредитний договір містить базові умови кредитування, предмет договору, цільове використання кредиту. ОСОБА_1 особистим підписом засвідчила, що вона погодилася на отримання у кредит коштів саме на умовах, визначених договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними. Презумпцію правомірності спірного кредитного договору ОСОБА_1 не спростувала та не довела належними і допустимими доказами повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Доводи, зазначені в зустрічному позові, зводяться до власного тлумачення норм матеріального права.

Посилання заявниці у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2355цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17 не є належним обґрунтуванням такої підстави касаційного оскарження судового рішення, яка передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки постанови Верховного Суду України не є рішеннями Верховного Суду, які можуть бути наведені як приклад неоднакового застосування норм права у подібних правовідносинах.

Що стосується доводів касаційної скарги про неврахування судами під час ухвалення оскаржуваних рішень висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 757/31129/18, то такі доводи не заслуговують на увагу, виходячи з такого.

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року в справі № 757/31129/18 предметом заявлених позивачем вимог є визнання недійсним пункту кредитного договору щодо права банку збільшувати розмір відсоткової ставки, визнання незаконними дій банку щодо підвищення в односторонньому порядку фіксованої процентної ставки за кредитним договором, а також зобов`язання провести перерахунок сплачених платежів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року в справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними

є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

Таким чином висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року в справі № 757/31129/18, та на які посилається заявниця у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається (неоднаковий предмет позову та різне матеріально-правове регулювання).Тобто обставини, встановлені судами в цій справі, відрізняються від обставин, встановлених у справі, на судове рішення в якій посилався заявник.

При цьому колегія судів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 (Куниця) зверталася до суду з позовом про визнання неправомірним підвищення відсоткової ставки, встановлення загальної суми кредитним зобов`язань, встановлення факту виконання зобов`язань за кредитним договором, визнання припиненим кредитного договору та договору застави, припинення обтяжень нерухомого майна, однак рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2014 року у справі 2-410/6374/12, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у задоволенні її позовних вимог відмовлено. Вказаними судовими рішенням встановлено, що рішення про підвищення процентної ставки було прийнято банком з 30 жовтня 2008 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського владу та кредитного договору в односторонньому порядку» (набрання чинності 09 січня 2009 року).

Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, зокрема, з приводу збільшення не з вини боржника суми боргу у зв`язку з коливанням курсу долара до гривні, а також щодо визнання кредитного договору недійсним у зв`язку із застосуванням банком нечесної підприємницької практики через розповсюдження шляхом реклами умов кредитування, яких у подальшому не мав наміру дотримуватися та не дотримався, не заслуговують на увагу.

Як правильно встановлено судами, при визначенні зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню, а тому враховуючи, що кредитний договір був укладений в доларах США, то і поверненню підлягає заборгованість саме в цій валюті, якщо інше не визначено договором.

Що стосується доводів заявника з приводу застосуванням банком нечесної підприємницької практики, то такі доводи зводяться до переоцінки доказів, яким суди попередніх інстанцій надали належну оцінку в оскаржуваних рішеннях.

Колегія суддів вважає, що у справі, яка переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних помилок.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права і зводяться до власної переоцінки позивачем встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

З огляду на викладене, Верховний Суд, у межах доводів касаційної скарги, доходить висновку, що вони належним чином не підтверджені та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 403, 404, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська