Постанова

Іменем України

09 листопада 2022 року

місто Київ

справа № 127/15510/20

провадження №61-4231св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Успенського - 57», ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького апеляційного суду

від 03 березня 2022 року у складі колегії суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В., Медвецького С. К.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Успенського - 57» (далі - ОСББ «Успенського - 57») про усунення перешкод у користуванні житлом, відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є інвалідом ІІ групи, з 1983 року на підставі ордеру проживає у кімнаті № 3 площею 8,5 кв. м у гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та має право користування місцями загального користування.

Відповідачі протягом останніх трьох років чинять йому перешкоди у користуванні житлом, зокрема з ініціативи голови ОСББ «Успенського - 57» - ОСОБА_2 , мешканці гуртожитку зачинили кухню та вбиральню, позбавивши його можливості користуватися зазначеними приміщеннями.

Крім того, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , протиправно здійснили прибудови до належних їм кімнат у гуртожитку, що призвело створення позивачу жахливих умов проживання, оскільки такі прибудови повністю закрили вікно у його кімнаті, у зв`язку з чим до неї не потрапляє сонячне світло та свіже повітря.

Протиправна поведінка відповідачів є тривалою, зухвале нехтування його правами призвело до втрати ним почуття гідності, він змушений терпіти приниження та вживати додаткових зусиль для припинення порушення своїх прав, що призвело до втрати ним спокою та завдає моральних страждань.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просив суд усунути перешкоди у користуванні кімнатою АДРЕСА_2 у спосіб: 1) зобов`язання відповідачів відновити у первісному стані вікно в його кімнаті шляхом часткового демонтажу прибудов, здійснених ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

2) зобов`язати відповідачів відкрити йому місця загального користування: кухню, вбиральню, та надалі не чинити перешкод у користуванні зазначеними приміщеннями. Стягнути з відповідачів на його користь на відшкодування моральної шкоди 30 000,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада

2020 року до участі у справі залучено як співвідповідача ОСОБА_3 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області 17 листопада

2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено .

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності ним того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , внаслідок зведених ними самочинних прибудов до своїх кімнат створюють йому перешкоди у користуванні житлом, а також він не надав доказів, що відповідачі створюють йому перешкоди в користуванні приміщеннями загального користування.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 03 березня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 листопада 2021 року скасовано частково.

Позов ОСОБА_1 в частині вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСББ «Успенського - 57» про усунення перешкод у користуванні кімнатою шляхом часткового демонтажу прибудов, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні місцями загального користування та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 демонтувати частину прибудови, що складається з приміщень № 1 - 1 площею 5,6 кв. м та № 1 - 4 площею 2,5 кв. м до житлового приміщення № 1 у гуртожитку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , в межах і розмірах, передбачених Державним будівельним нормами України і Державними санітарними правилами планування та забудови населених пунктів, для забезпечення ОСОБА_1 у кімнаті № 3 гуртожитку належного рівня інсоляції та провітрювання.

Зобов`язано ОСОБА_3 демонтувати частину прибудови, що складається з приміщень № 13 - 1 до житлового приміщення № 13 у гуртожитку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , в межах і розмірах, передбачених Державним будівельним нормами України і Державними санітарними правилами планування та забудови населених пунктів, для забезпечення ОСОБА_1 у кімнаті № 3 гуртожитку належного рівня інсоляції та провітрювання.

Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСББ «Успенського - 57» відкрити для ОСОБА_1 місця загального користування: кухню, вбиральню та не чинити йому перешкод у користуванні ними.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині усунення перешкод у користуванні кімнатою шляхом зобов`язання відповідачів відновити вікно у його кімнаті, оскільки позивач не довів, що саме внаслідок протиправних дій відповідачів відбулося пошкодження вікна, та відсутністю підстав для відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з недоведеністю таких вимог.

Перевіряючи доводи заявника щодо необґрунтованості висновку суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 демонтувати частину прибудов, зведених ними до своїх кімнат, що призвело до недостатності потрапляння сонячного світла до кімнати позивача та її провітрювання, апеляційний суд зазначив, що зведені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з порушенням вимог державних будівельних і санітарних норм прибудови з глибиною стін 2,60 м по обидві сторони впритул до вікна кімнати позивача, порушують умови проживання інваліда 2 групи ОСОБА_1 . Недостатність освітлення і неможливість підійти до вікна з вулиці у зв`язку з тим, що відстань між двома прибудовами становить 50 см, підтверджені належними доказами, зокрема; поясненнями свідка ОСОБА_4 , відомостями інвентарної справи та відповідними фотографіями. Зазначені порушення є візуально очевидними і беззаперечними, а непідтвердження позивачем цих обставин висновком судово - технічної експертизи у зв`язку з несплатою ним, як інвалідом 2 групи, її вартості, не дає підстав для висновку про недоведеність порушення його прав. Вказані прибудови в межах існуючих розмірів безумовно чинять перешкоди ОСОБА_1 у користуванні кімнатою, та порушують умови його проживання.

Рух справи у суді касаційної інстанції. Узагальнені доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та аргументи інших учасників справи

У травні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_2 на постанову Вінницького апеляційного суду від 03 березня

2022 року, у якій вона просила скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, заявник зазначає:

1) пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків, викладених, у постановах Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі

№ 6-129цс17, від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16, у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 520/17520/14-ц,

від 06 березня 2019 року у справі № 465/161/11-ц, від 10 червня 2020 року у справі № 127/11492/16-ц, 24 червня 2020 року у справі № 320/5880/18,

від 01 грудня 2021 року у справі № 215/2024/18, від 10 грудня 2021 року у справі № 354/628/16-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 314/686/18;

2) пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України - суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності заявника, належним чином не повідомленого про час та місце розгляду справи;

3) пункт 8 частини першої статті 411 ЦПК України - суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

4) пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України - суд апеляційної інстанцій не дослідив зібрані у справі докази.

Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2022 року відкрито касаційне провадження на підставі пунктів 1, 2 частини другої статті 389 ЦПК України. Зупинено виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 03 березня 2022 року. Витребувано із суду першої інстанції матеріали справи.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Справа надійшла до суду касаційної інстанції у червні 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 13 листопада 2008 року № 2793 року затверджено акт приймання - передачі у комунальну власність територіальної громади

м. Вінниця гуртожитку, що знаходиться за адресою

АДРЕСА_1 , загальною площею 339,68 кв. м. Зобов`язано в. о. начальника Вінницького обласного комунального виробничого підприємства водопровідно - каналізаційного господарства «Вінницяводоканал» (далі - ВОВКП ВКГ «Вінницяводоканал») ( ОСОБА_5 ) безоплатно передати, а начальнику Міського комунального підприємства ЖЕК - 5 (далі МКП ЖЕК - 5)

(Ковбасюк В. Й.) прийняти на баланс зазначений гуртожиток.

Згідно з актом прийому - передачі (2009 рік), складеного на виконання рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 13 листопада 2008 року

№ 2793 року, ОКВП ВКГ «Вінницяводоканл» передало, МКП ЖЕК - 5 прийняло на баланс гуртожиток, розташований за адресою

АДРЕСА_1 . Одночасно з передачею гуртожитку передано технічну документацію, в тому числі список мешканців гуртожитку та ордери на проживання у гуртожитку.

Наказом Комунального підприємства «Вінницяоблводоканал» Вінницької міської ради (далі - КП «Вінницяоблводоканал») від 18 серпня 2010 року

№ 17-1 «Про обмін кімнатами у відомчому гуртожитку, що за адресою:

АДРЕСА_1 » у зв`язку із систематичною несплатою за газопостачання, створення гострої аварійної ситуації внаслідок неналежного користування газовою піччю мешканцем гуртожитку ОСОБА_1 , з урахуванням численних скарг мешканців гуртожитку, виселено ОСОБА_1 з кімнати гуртожитку площею 12,8 (1 поверх) та надано для проживання кімнату площею 8,7 кв. м (1 поверх) гуртожитку. Закріплено за кімнатою площею 8,7 кв. м номер - 3.

Переселено ОСОБА_6 з кімнати площею 8,7 кв. м (1 поверх) у кімнату площею 12,8 кв. м (1 поверх) гуртожитку на постійне користування приміщенням. Дозволено здійснити дверний прохід у суміжну кімнату площею 12,6 кв. м, яка знаходиться у його користуванні. Закріплено за кімнатами площею 12,8 кв. м та 12,6 кв. м (1 поверх) номер кімнати № 1. Прибудову площею 8,1 кв. м залишено у користуванні ОСОБА_6 . Зобов`язано ОСОБА_6 замурувати дверний прохід між кімнатами площею 12,6 кв. м та площею 8,7 кв. м за власний рахунок.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 13 грудня 2012 року кімната у гуртожитку АДРЕСА_3 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 1/2 та ОСОБА_7 1/2. Кімната приватизована відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Закону України «Про забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків». Загальна площа кімнати становить 25,4 кв. м.

Відповідно до довідки АА № 907077 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, виданої Головним управлінням статистики у Вінницькій області, 24 липня 2013 року здійснено державну реєстрацію ОСББ «Успенського - 57».

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 вересня 2018 року кімната у гуртожитку

АДРЕСА_4 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 1/2 та ОСОБА_8 1/2. Державну реєстрацію здійснено 14 вересня 2018 року.

Згідно з довідкою Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради про реєстрацію місця проживання від 29 липня 2020 року № 32837, ОСОБА_1 з 22 квітня 1983 року зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_5 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня

2021 року у справі № 127/28570/20 в задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Вінницької міської ради про укладення договору найму відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 17 червня 2021 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2021 року скасовано частково. Позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Вінницької міської ради про укладення договору найму житлового приміщення задоволено частково.

Зобов`язано виконавчий комітет Вінницької міської ради надати дозвіл на укладення з ОСОБА_1 договору найму житлового приміщення - кімнати

АДРЕСА_2 .

Станом на день ухвалення у справі судового рішення, договір найму житлового приміщення на кімнату АДРЕСА_2 з позивачем не був укладений з невідомих причин.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_9 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд апеляційної неправильно застосував положення статті 376 ЦК України, без урахування висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 520/17520/14-ц, згідно з яким правом на звернення до суду з позовом про знесення самочинного будівництва наділений лише власник земельної ділянки, Верховний Суд вважає їх необґрунтованим з огляду на таке.

У постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 520/17520/14-ц, Верховний Суд розглядаючи спір про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок, дійшов висновку, що частина третя статті 376 ЦК України застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо дотримання цільового призначення земель, а й до випадків, коли відсутнє таке порушення, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України)».

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові 10 жовтня 2018 року у справі № 520/17520/14-ц, оскільки у справі, що переглядається, судами встановлені інші фактичні обставини, і суд апеляційної інстанції у спірних правовідносинах не застосовував частину третю статті 376 ЦК України.

Аргументи заявника про неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статті 391 ЦК України, без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 01 грудня 2021 року у справі № 215/2024/18, зокрема, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 мав право на звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні кімнатою, власником якої він не є, Верховний Суд вважає безпідставними з огляду на таке.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України).

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 215/2024/18 зазначено, що «право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376, стаття 391 ЦК України)».

Аналізуючи наведені вище норми права, висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_1 , як особа, яка має право користування кімнатою АДРЕСА_2 має право на захист порушеного права, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу, зокрема відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування майном, що узгоджується з наведеним заявником висновком Верховного Суду.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01 грудня

2021 року у справі № 161/9054/20.

Посилання заявника на те, апеляційний суд не надав оцінки її доводам про те, що прибудова, що складається з приміщень № 1 - 1 площею 5,6 кв. м та № 1 - 4 площею 2,5 кв. м до житлового приміщення № 1 у гуртожитку, була зведена не нею і позивач при переселенні до кімнати № 3 не висловлював будь - яких заперечень, та неврахування апеляційним судом висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 314/686/18, є необґрунтованими огляду на таке.

У справі № 314/686/18 Верховний Суд погодився із висновками судів про те, що відновлення порушеного права позивача в користуванні частиною земельної ділянки в розмірі 2,83 кв. м шляхом задоволення позовної вимоги щодо реконструкції належного відповідачу садового будинку, зобов`язання перенести господарські споруди та не чинити перешкод у встановленні паркану на межі між земельними ділянками, не відповідає вимогам Конвенції щодо дотримання справедливого балансу між інтересами сторін і є непропорційним втручанням у права відповідача, визначені та забезпечені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та статтею 8 Конвенції, що є неприпустимим.

ОСОБА_1 користується житловим приміщенням гуртожитку - кімнатою 3-1 площею 8,7 кв. м, відповідно до наказу КП «Вінницяоблводоканал» від 18 серпня 2010 року № 17-1 «Про обмін кімнатами у відомчому гуртожитку, що за адресою: АДРЕСА_1 ».

У справі, що переглядається, апеляційний суд установив, що

відповідно до свідоцтва про право на житло від 13 грудня 2012 року ОСОБА_2 є співвласником житлового приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 25,4 кв. м

до складу якого входить кімната 1-1 площею 12,8 кв. м та кімната 1-2 площею 12,6 кв. м. До зазначеного приміщення прибудовано приміщення 1-1 площею 5,6 кв. м та 1-4 площею 2,5 кв. м, які не узаконені.

Згідно з оглянутою апеляційним судом інвентаризаційною справою будівлі гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (зі змінами станом на 20 березня 2020 року), здійснені ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 прибудови до кімнат 1-1, 1-4 та 13-1 є самочинними.

Прибудови з глибиною стін 2,60 м, по обидві сторони впритул до вікна кімнати позивача, зведені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , без дотримання державних будівельних і санітарних норм, порушують умови проживання інваліда 2 групи ОСОБА_1 . Недостатність освітлення та неможливість підійти до вікна, встановленого у кімнаті позивача з вулиці, оскільки відстань між двома прибудовами становить 50 см, підтверджені належними доказами. Зазначені порушення є візуально очевидними і беззаперечними, Відсутність підтвердження зазначених обставин висновком судово - технічної експертизи у зв`язку з несплатою позивачем як інвалідом 2 групи її вартості, як правильно зазначив апеляційний суд, не дає підстав для висновку про недоведеність порушення його прав.

У контексті наведеного, Верховний Суд зазначає, що у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Ураховуючи наведене, необхідно дійти висновку, що зобов`язання відповідачів демонтувати частину самочинної прибудови, в межах та розмірах, передбачених Державним будівельним нормами України і Державними санітарними правилами планування та забудови населених пунктів, для забезпечення ОСОБА_1 у кімнаті № 3 гуртожитку належного рівня інсоляції та провітрювання, тобто у межах необхідних для поновлення його нормальних умов проживання, відповідатиме принципу «справедливого балансу» та не призведе до понесення ними непропорційного та надмірного тягаря.

Верховний Суд відхиляє за безпідставністю аргументи заявника про неврахування апеляційним судом того, що демонтаж спірних прибудов може призвести до порушення прав інших співмешканців гуртожитку, оскільки,

ОСОБА_2 не уповноважена представляти інтереси інших мешканців гуртожитку, які не подавали касаційну скаргу на оскаржувану постанову апеляційного суду з підстав порушення їх прав.

Посилання ОСОБА_2 на те, що демонтаж спірних прибудов може вплинути на загальну конструкцію будинку є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_2 не надала доказів на підтвердження зазначених обставин, і не посилалася на них під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій.

Згідно з частиною першою статті 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Оскільки на час вирішення спору ОСОБА_7 була неповнолітньою, її права та інтереси у передбаченому законом порядку представляла її мати - ОСОБА_2 , яка є відповідачем у справі, а тому незалучення ОСОБА_7 до участі у розгляді справи не дає підстав для висновку про порушення її прав. Зважаючи на наведене, доводи касаційної скарги про те, що оскаржуваним судовим рішенням вирішено питання про права неповнолітньої ОСОБА_7 , яка є співвласником кімнати у гуртожитку загальною площею 25,4 кв. м але не була залучена до участі у розгляді справи, є неспроможними.

Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції, у справі, що переглядається, не суперечить наведеним у касаційній скарзі висновкам Верховного Суду, а ухвалений за інших встановлених судами обставин справи.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з оскаржуваним судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції повно встановив обставини справи, надав належну оцінку доводам сторін та наявним у справі доказам, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні кімнатою в гуртожитку, шляхом зобов`язання відповідачів демонтувати частину самочинних прибудов з метою поновлення його порушених прав на належні умови проживання,відповідно до державних будівельних і санітарних норм. Такий висновок апеляційного суду відповідає, наведеним вище положенням ЦК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, усталеній практиці Європейського суду з прав людини, принципам справедливості, добросовісності і розумності, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 .

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок Верховного Суду про відмову у задоволенні касаційної скарги відсутні правові підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 03 березня 2022 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 03 березня 2022 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко