Номер провадження: 22-ц/813/1277/22
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сидоренко А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа ОСОБА_2 , про скасування розпорядження,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

11 червня 2019 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 , пред`явлений до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, за участю третьої особи ОСОБА_2 , згідно із якого він просив скасувати розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №252 від 07.06.2019 року «Про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дітей, малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для їх тимчасового виїзду за межі України».

В обґрунтування позову посилався на те, що 07 червня 2019 року Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради було прийнято розпорядження №252 «Про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дітей, малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для їх тимчасового виїзду за межі України», яке між тим на думку позивача прийнято з порушенням встановленого порядку та порушує права позивача як батька дітей з огляду на наступне. Вказував, що із ним як батьком дітей службою у справах дітей не було проведено бесіда. Вказував, що ОСОБА_2 не було надано до пакету документів підтвердження щодо відправлення листа згідно з вимогами передбаченими абз.1 ч.5 ст. 157 СК України. Також оскаржуване розпорядження вважає незаконним із огляду на те, що відповідачу було відомо про існування судового спору та винесено судового рішення від 10.10.2018 року у справі №522/9916/17, згідно якого встановлено, що ОСОБА_2 порушувала норм сімейного законодавства та чинила перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні із дітьми та їх вихованні. Додатково вказував, що він як батько дітей завжди піклується про них, забезпечує дітей всім необхідним для нормального життя, розвитку та виховання, та має бажання приймати участь у вихованні дітей, а тому не має наміру чинити перешкоди ОСОБА_2 у виїзді разом із дітьми за межі України із метою відпочинку, участі у змаганнях та ін.. Окрім того, він матеріально забезпечує ОСОБА_2 при здійсненні нею подорожей із дітьми. Вважає, що ОСОБА_2 бажає скористатись наданим висновком саме для виїзду з дітьми на тимчасово окуповану територію до м. Донецька, що на думку позивача буде небезпечним для життя і здоров`я дітей. За викладених обставин звернувся до суду з дійсним позовом.

Позиція відповідача у суді першої інстанції.

04 липня 2019 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, згідно із якого сторона відповідача позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні з огляду на те, що відповідно до пакету та висновку, які надійшли зі служби у справах дітей Одеської міської ради від 22.05.2019 року №07/4790/2 було встановлено, що малолітні діти проживають разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 надав доповнення до заяви ОСОБА_2 , де зазначив, що не заперечує щодо виїзду малолітніх дітей за кордон, але бажає бути проінформованим куди і на якій термін малолітні діти виїжджають. На засіданні комісії з питань захисту прав дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, яке відбулося 06.06.2019 року, розглядалось питання щодо затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дітей, малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для їх тимчасового виїзду за межі України, за участю батька та матері дітей. ОСОБА_1 підтвердив, що не заперечує проти виїзду дітей за кордон, але хоче знати куди і на який термін діти виїжджають. Вказував, що на підставі висновку служби у справах дітей Одеської міської ради, пояснень батьків дітей, за відсутності рішення суду щодо визначення місця проживання дітей з іншим із батьків, діючи в інтересах дітей, згідно вимог чинного законодавства комісія з питань захисту прав дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради підтвердила висновок служби у справах дітей Одеської міської ради від 25.06.2019 року №07/4790. Вважає, що вони діяли у відповідності та згідно вимог чинного законодавства (а.с.21-44).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, за участю третьої особи ОСОБА_2 про скасування розпорядження відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що судом першої інстанції неправильно досліджено матеріали справи та дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позову.

Короткий зміст відзиву позивачів на апеляційну скаргу.

У відзиві зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Сповіщення сторін.

Про судове засідання, призначене на 19 жовтня 2022 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повне судове рішення виготовлено 31 жовтня 2022 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що у сторін ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від спільного шлюбу є спільні діти: донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з мамою.

Згідно із рішення Селидівського міського суду Донецької області від 07 серпня 2017 року (справа 242/4979/16-ц) шлюб між сторонами розірвано.

Діти зареєстровані та проживають разом із матір`ю ОСОБА_2 за адресою її реєстрації: АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернулась до Служби у справах дітей Одеської міської ради із заявою про надання розпорядження про затвердження місця проживання дітей разом з нею, з метою організації відпочинку дітей за кордоном.

07 червня 2019 року Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради було прийнято розпорядження №252 «Про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дітей, малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для їх тимчасового виїзду за межі України».

Згідно із даного розпорядження Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, розглянувши висновок служби у справах дітей Одеської міської ради від 22.05.2019 року №07/4790/2, заяву ОСОБА_2 та документи, передбачені п. 72-1 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року №866, беручи до уваги відсутність інформації про наявність рішення суду про визначення місця проживання дітей із іншим з батьків або відкриття провадження щодо визначення місця проживання дітей, вирішила затвердити висновок служби у справах дітей Одеської міської ради про підтвердження проживання дітей, малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для їх тимчасового виїзду за межі України разом із матір`ю ОСОБА_2 ..

Також було проведено обстеження житлово-побутових умов місця проживання дітей з матір`ю, що підтверджується відповідним Актом 14.05.2019р.

Зазначеним рішенням не визначено конкретної країни слідування. Рішення відповідача набрало законної сили 21.06.2019р. та діє протягом одного року з дня набрання ним законної сили.

Так, відповідно до вимог абзацу 1 ч.5 ст.157 СК України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Право одного із батьків, з яким проживає дитина, самостійно вирішувати питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, встановлено законом, а не надано оскаржуваним рішенням виконавчого комітету.

Пунктом 72-1 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. N 866 (надалі в тексті рішення Порядок), передбачено перелік документів, які має подати до служби у справах дітей за місцем проживання дитини для підтвердження місця проживання дитини під час вирішення питання її тимчасового виїзду за межі України з метою, визначеною частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України (лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей), той з батьків, з ким проживає дитина.

Служба у справах дітей за результатами розгляду зазначених документів, відвідування дитини за місцем її проживання, проведення бесіди з тим із батьків, хто проживає окремо від дитини (у разі можливості її проведення), або бесіди з дитиною, яка досягла 14 років, готує висновок про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України за формою згідно до додатком 13 та один з таких проектів рішень/розпоряджень районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади: про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України; про відмову у затвердженні такого висновку.

Пунктом 72-1 Порядку також передбачено виключний перелік підстав для відмови у затвердженні висновку про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду, як то неподання заявником документів, передбачених цим пунктом або наявність рішення суду, в якому визначено місце проживання дитини з іншим із батьків або відкриття провадження у справі щодо визначення місця проживання дитини.

Підстави для відмови у затвердженні висновку про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду та які б порушували цивільне або сімейне право позивача, судом не встановлені.

Посилання позивача на те, що при виїзді дітей за межі України, він буде позбавлений можливості з дітьми зустрічатися та брати участь у її вихованні, суд до уваги не бере.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141,150,153,155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею.

Окрім того, наявність між батьками спору щодо участі у вихованні дітей не перешкоджає вирішенню питання про виїзд дітей за межі України в порядку, передбаченому ч.5 ст.157 СК України.

З огляду на викладене суд першої інстанції правильно не взяв до уваги посилання сторони позивача на неврахуванням відповідачем рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2018 року, яке винесено по справі №522/9916/17 за розглядом позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Приморської районної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення порядку участі у вихованні дітей, яким позов ОСОБА_1 було задоволено частково.

Також, суду першої інстанції не надано доказів щодо того, що відповідачем було порушено норми чинного законодавства при прийнятті оскаржуваного розпорядження та ОСОБА_2 було надано неповний пакет документів.

На підставі викладеного судом першої інстанції вмотивовано не встановлено порушення відповідачем цивільних або сімейних прав позивача прийняттям оскаржуваного розпорядження №252 від 07.06.2019 року.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що при вирішенні питання щодо надання дозволу на виїзд дітей за межі України позивач як батько дітей був присутній на засіданні комісії з питань захисту прав дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради та не заперечував проти надання такого дозволу.

Суд першої інстанції правильно вбачав, що дане розпорядження Приморська районна адміністрація Одеської міської ради було прийнято із урахуванням пояснень батьків дітей, що підтверджується копією витягу з протоколу №3 засідання комісії з питань захисту прав дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 06.06.2019 року, та згідно якого позивач як батько дітей не заперечував проти виїзду дітей за кордон, проте повідомив, що хоче знати куди і на який термін діти виїжджають, та комісією було зобов`язано ОСОБА_2 за тиждень до виїзду дітей сповіщати батька дітей про виїзд дітей за межі України, а у разі неможливості сповіщати службу у справах дітей Одеської міської ради для подальшого сповіщення ОСОБА_1 ..

Окрім того, посилання позивача як на підставу для скасування спірного розпорядження те, що ОСОБА_2 має намір виїхати із дітьми до своїх батьків на тимчасово окуповану територію у м. Донецьк суд першої інстанції правильно вважав неналежними та такими, що не мають значення, оскільки погоджується з доводами сторонами відповідача, що зазначене територія відноситься до території України та дія спірного розпорядження на неї не розповсюджується.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного розпорядження, тому в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судове рішення виготовлено 31 жовтня 2022 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк