провадження № 61-6890св20
судді Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Мартєва С. Ю.
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
при розгляді у порядку спрощеного позовного провадження касаційної скарги Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2020 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарової М. О.,
Короткий зміст позовних вимог
Увересні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», найменування якого змінено на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», (далі - Банк), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Позов мотивував тим, що 25 жовтня 2007 року Банк і ОСОБА_1 уклали кредитний договір № DNQ0А001312488, згідно з умовами якого Банк надав у кредит 16 968,21 дол. США до 25 жовтня 2012 року, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом.
На забезпечення виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором № DNQ0А001312488 Банк та ОСОБА_2 25 жовтня 2007 року уклали договір поруки.
Позичальник кредитні зобов`язання належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 24 червня 2015 року допустив заборгованість у загальному розмірі 62 136,16 дол. США, зокрема 15 699,57 дол. США за тілом кредиту, 1 377,85 дол. США заборгованості по процентам за користування кредитом, 42 088,81 дол. США пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, 11,62 дол. США та 2 958,31 дол. США - штрафи (фіксована та процента складові).
Банк просив суд стягнути заборгованість солідарно з боржника та поручителя.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області рішенням від 19 грудня 2019 року у позовівідмовив.
Суд першої інстанції виходив з того, що останнє погашення кредиту відбулося 08 липня 2010 року, отже перебіг позовної давності закінчився у серпні 2013 року.
Із позовом про стягнення заборгованості Банк звернувся у вересні 2015 року, тобто з пропуском позовної давності.
За умовами кредитного договору строком виконання основного зобов`язання визначено 25 жовтня 2012 року.
Отже право пред`явити вимогу до поручителя ОСОБА_2 про виконання порушеного зобов`язання боржника щодо повернення кредиту банком також втрачено.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
На рішення місцевого суду Банк подав апеляційну скаргу.
Дніпровський апеляційний суд постановою від 24 березня 2020 року зазначену скаргу задовольнив частково.
Рішення суду першої інстанції скасував та ухвалив нове рішення.

Позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк»заборгованість за кредитним договором від 25 жовтня 2007 року у загальному розмірі 33 139,36 дол. США, зокрема 15 220,46 дол США заборгованості за тілом кредиту, 2 746,54 дол. США заборгованості за відсотками, 15 172,36 дол. США пені.

У позові Банку до поручителя ОСОБА_2 відмовив.

Суд апеляційної інстанції мотивував постанову тим, що кредитор має право на пред`явлення вимог до поручителя лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Пунктом 7. 1 кредитного договору та пунктом 16 договору поруки передбачено, що погашення заборгованості здійснюється з 25 жовтня 2007 року до 25 жовтня 2012 року, тому банк втратив право вимоги до поручителя ОСОБА_2 .

Ураховуючи збільшення строку позовної давності до 5 років та строку дії кредитного договору до 25 жовтня 2012 року, Банк не пропустив строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості до позичальника.

Позов Банку є частково обґрунтованим з огляду на те, що боржник не виконав свої зобов`язання.

Проте, після закінчення дії кредитного договору позивач втратив право нараховувати проценти за кредитом та пеню.

Зважаючи на те, що строк дії кредитного договору сторонами встановлено до 25 жовтня 2012 року нарахування відсотків та пені станом на 24 червня 2015 року (поза межами строку дії кредитного договору) є безпідставним.

Вимоги банку про стягнення штрафу (фіксована частина) - 11,62 дол. США, штрафу (процентна складова) - 2 958,31 дол. США задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, тоді як статтею 61 Конституції України встановлено заборону на притягнення особи до подвійної відповідальності за одне і те ж правопорушення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі Банк, посилаючись неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2020 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до поручителя ОСОБА_2 та позичальника ОСОБА_1 і ухвалити у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити у повному обсязі.

У решті постанова суду апеляційної інстанції не оскаржується.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою для відкриття касаційного провадження є неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права, а саме - статей 259, 559 ЦК України, у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 752/3981/14.

Касаційну скаргу Банк мотивував тим, що відмовляючи у позові до поручителя, суд апеляційної інстанції помилково вважав, що кредитор має право на пред`явлення вимог до поручителя лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Пунктом 12 договору поруки передбачено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Аналізуючи зміст частини четвертої статті 559 ЦК України Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 725/3981/14 (провадження № 61-10358сво) дійшла висновку, що визначений зазначеною нормою строк припинення поруки (який на момент виникнення спірних правовідносин складав шість місяців) застосовується виключно у тому разі, якщо такий строк не встановлено у самому договорі поруки. Зміна строку виконання основного зобов`язання шляхом реалізації кредитором права на дострокове стягнення суми заборгованості не змінює строк чинності поруки, визначений сторонами у договорі поруки.

Вважає, що суд апеляційної інстанції правомірно встановив у відповідності до частини першої статті 259 ЦК України збільшення строку позовної давності за домовленістю сторін згідно з пунктом 4.5 кредитного договору, та і відповідно не пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду з вимогами до боржника про стягнення заборгованості за кредитом.

Проте, мав дійти аналогічного висновку й щодо вимог пред`явлених до поручителя.

Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Банку у частині стягнення заборгованості за процентами та пенею після закінчення дії кредитного договору.

Вважає, що оскільки пунктом 5.1 кредитного договору передбачено, що цей договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором, застосування судом апеляційної інстанції висновку Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс 18) є нерелевантним, оскільки правовідносини у цій справі та справі № 444/9519/12 є не подібними.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 25 жовтня 2007 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір за яким останньому надано кредит 16 968,21 доларів США до 25 жовтня 2012 року (т. 1 а. с. 12-14).

На забезпечення належного виконання зобов`язань позичальника 25 жовтня 2007 року Банк і ОСОБА_2 уклали договір поруки (т. 1 а. с. 15).

Пунктом 4 цього договору передбачено, що у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Позичальник ОСОБА_1 та поручитель ОСОБА_2 подали до суду першої інстанції заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, посилаючись на те, що у кредитному договорі передбачено, що його виконання здійснюється частинами відповідно до графіку погашення кредиту, зокрема передбачено внесення щомісячного платежу з 21 по 28 число кожного місяця, строк виконання основного зобов`язання визначений 25 жовтня 2012 року, а тому право пред`явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов`язання боржника щодо повернення кредиту закінчилося після спливу шести місяців з зазначеної дати.

Станом на 24 червня 2015 року за кредитним договором рахується заборгованість у загальному розмірі 62 136,16 дол. США, зокрема 15 699,57 доларів США заборгованості за кредитом, 1 377,85 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом, 42 088,81 доларів США пені, 11,62 дол. США та 2 958,31 доларів США - штрафи (фіксована та процента складові).

Позиція Верховного Суду

Межі розгляду справи судом

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Постановою від 28 квітня суд касаційної інстанції скаргу Банку задовольнив частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2019 року і постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2020 року скасував і ухвалив у справі нове рішення.

Позов Банку до боржника і позичальника задовольнив частково.

Стягнув солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 25 жовтня 2007 року у загальному розмірі 33 139,36 дол. США, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 15 220,46 дол. США, заборгованості за відсотками у розмірі 2 746,54 дол. США, заборгованості по пені в розмірі 15 172,36 дол. США.

У решті позову відмовив.

Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції у справі

Відмовляючи у позові про стягнення заборгованості із поручителя, суд апеляційної інстанції виходив із того, що кредитор має право на пред`явлення вимог до поручителя лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Правова проблема визначення строку припинення поруки неодноразово перебувала предметом розгляду Верховного Суду.

У постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 725/3981/14 (провадження № 61-10358сво19) Об`єднана палата Касаційного цивільного суду, аналізуючи зміст частини четвертої статті 559 ЦК України, дійшла висновку, що визначений зазначеною нормою строк припинення поруки (який на момент виникнення спірних правовідносин складав шість місяців) застосовується виключно у тому разі, якщо такий строк не встановлено у самому договорі поруки. Зміна строку виконання основного зобов`язання шляхом реалізації кредитором права на дострокове стягнення суми заборгованості не змінює строк чинності поруки, визначений сторонами у договорі поруки.

У справі, яка переглядається, сторони договору поруки від 25 жовтня 2007 року визначили строк чинності поруки у пункті 12, погодивши, що порука ОСОБА_2 припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (т. 1 а. с. 15).

Банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором 28 вересня 2015 року.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення визначеної суми боргу солідарно як із боржника, так і з поручителя.

Проте, скасовуючи постанову апеляційного суду і ухвалюючи своє рішення у справі, суд касаційної інстанції зазначив про необхідність скасування рішення місцевого суду.

З таким висновком не можу погодитися ані з процесуальних міркувань, ані по суті.

По перше, межі розгляду справи судом касаційної інстанції визначені статтею 400 ЦПК України.

На підставі частин першої - другої зазначеної статті суд касаційної інстанції переглядає судові рішення лише в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження та у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Виключення з цього правила містяться у частині третьої цієї статті, а саме суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

З огляду на частину 3 статті 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Наведене є фундаментальним принципом позовного провадження.

У справі, що переглядається, Банк подав касаційну скаргу лише на постанову суду апеляційної інстанції..

Касаційне провадження у справі відкрито лише щодо перегляду постанови суду апеляційної інстанції.

Таким чином рішення місцевого суду у справі не є предметом перегляду і скасування судом касаційної інстанції.

По друге, на підставі частин другої - третьої статті 273 ЦПК України, рішення місцевого суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Таким чином, повне скасування судом касаційної інстанції постанови суду апеляційної інстанції і ухвалення свого рішення у справі не відновлює автоматично чинності рішення місцевого суду, яке попередньо скасовано судом апеляційної інстанції у повному обсязі.

У справі залишається одне судове рішення - постанова суду касаційної інстанції, тому відсутня необхідність скасовувати те, що не набуло чинності та вже скасовано судом апеляційної інстанції.

За таких обставин вважаю зазначення про скасування рішення місцевого суду у мотивувальній і резолютивній частинах постанови суду касаційної інстанції у справі зайвим, надмірним та необґрунтованим.

Суддя С. Ю. Мартєв