ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2022 року м.Суми

Справа №575/271/21

Номер провадження 22-ц/816/744/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання -Чуприни В.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Виконавчий комітет Великописарівської селищної ради Великописарівського району Сумської області,

треті особи - ОСОБА_2 , Головне управління Держгеокадастру у Сумській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Великописарівського районного суду Сумської області від 23 лютого 2022 року, у складі судді Савєльєвої А.І., ухвалене у смт. Велика Писарівка, повне судове рішення складене 04.03.2022 року,

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, і просила суд: визнати частково незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Великописарівської селищної ради від 18.11.1993 року № 116 «Про приватизацію земельних ділянок громадянами селища» (запис 7), в частині передання безоплатно у приватну власність гр. ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку; визнати недійсним Державний акт серії Р3 № 723670, виданий Великописарівської селищною радою Великописарівського району Сумської області 19.12.2002 року, та зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 49, про право власності на земельну ділянку, індексно - кадастровий номер: :02:018:0004, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та скасувати його державну реєстрацію.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником земельної ділянки площею 0,15 га кадастровий номер: :02:018:0195, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Повідомляла, що власником сусідньої земельної ділянки площею 0,0412 га кадастровий номер: :02:018:0004 за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 , який набув її на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Великописарівського районного нотаріального округу Сумської області Васильченко Н.В. за р.№ 1988. Зазначала, що попередній власник земельної ділянки по АДРЕСА_1 , набув її на підставі рішення виконавчого комітету Великописарівської селищної ради від 18.11.1993 року № 116 «Про приватизацію земельних ділянок громадянами селища», у якому зазначене прізвище власника ОСОБА_4 . Вказувала, що за паспортом ОСОБА_5 має прізвище « ОСОБА_6 », а державний акт на право власності на землю серії РЗ № 723670 виданий Великописарівської селищною радою Великописарівського району Сумської області 19.12.2002 року на ім`я « ОСОБА_3 ». Стверджувала, що документ про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:018:0004, по АДРЕСА_1 , видано особі з прізвищем « ОСОБА_7 » (рішення виконкому), « ОСОБА_8 » (державний акт на землю), які не були користувачем зазначеної земельної ділянки. Однак особа, яка проживала за вказаною адресою та отримала державний акт про право на земельну ділянку, мала прізвище « ОСОБА_6 », російською мовою « ОСОБА_8 ». Крім того вказала, що під час погодження меж її земельної ділянки, користувач сусідньої земельної ділянки АДРЕСА_1 ОСОБА_9 надала свою згоду, про що свідчить її підпис. Стверджувала, що вона не погоджувала межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 , оскільки не ставила свій підпис, оскільки не була присутня при погодженні цих меж. Проте, в акті встановлення та погодження меж земельної ділянки № НОМЕР_1 користувачем сусідньої земельної ділянки зазначена « ОСОБА_10 » (прізвище ОСОБА_11 після розірчання шлюбу 12.04.1990 року ) і невідомо, яка особа поставила підпис напроти цього прізвища. При цьому зазначала, що всі документи щодо приватизації її земельної ділянки, яка відбувалася одночасно з приватизацією земельної ділянки АДРЕСА_1 (користувач ОСОБА_9 ), оформлювалися на ім`я ОСОБА_1 .

Рішенням Великописарівського районного суду Сумської області від 23 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, не відповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить змінити рішення та винести нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не встановлено, що в матеріалах справи міститься копія паспорта громадянина України « ОСОБА_9 » та рішення Великописарівської селищної ради від 18.11.1993 року № 116, яким передано земельну ділянку по АДРЕСА_1 у приватну власність невідомій особі на прізвище « ОСОБА_7 » в розмірі 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку. Державний акт на право приватної власності на землю серії РЗ № 723670 містить прізвище « ОСОБА_8 », в якому зазначено дві земельні ділянки, посилання в акті на рішення від 18.11.1993 року на «Росоху». В державному акті № 723670 зазначено дві земельні ділянки 0,1084 га та 0,0412 га з цільовим призначенням для обслуговування і будівництва житлового будинку, господарських споруд та ведення особистого селянського господарства. Рішення про поділ та зміну цільового призначення не приймалось. Зазначає, що у справі відсутні докази того, що особа на прізвище « ОСОБА_7 », « ОСОБА_8 » та « ОСОБА_6 », яка мала першочерговість у приватизації земельної ділянки це одна і таж особа. Вказує, що всі висновки є припущенням та не ґрунтуються на об`єктивних та належних доказах. Стверджує, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення без отримання доказів у справі за клопотанням позивача про витребування технічної та землевпорядної документації, закрив підготовче засідання та призначив справу до розгляду по-суті, розглянув справу на підставі припущень, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд, що у свою чергу перешкодило стороні належним чином користуватися процесуальними правами, передбаченими статтями 43, 178, 180, 182, 191, 193, ч.ч. 4, 5 ст. 277, 278 ЦПК України.

Позивачка в судовому засіданні просила рішення скасувати і задовольнити її позов, вона пояснила, що на даний час власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 ,

Від відповідача надійшов лист з клопотанням розглянути справу без участі їх представника.

Треті особи про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, - в судове засідання не з`явилися, явку представників не забезпечили. Письмових пояснень на апеляційну скаргу до суду не подали.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлені обставини, які вбачаються з матеріалів справи та не оспорюються учасниками справи про те, що відповідно до архівного витягу з рішення виконкому В.Писарівської селищної ради № 116 від 20.10.1988 року на підставі заяви ОСОБА_12 про будівництво житлового будинку, сараю, літньої кухні та гаражу на виділеній земельній ділянці, вирішено, просити виконком В.Писарівської районної ради дозволити ОСОБА_12 будівництво по АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 9).

31.03.1989 року за № 56 у районного архітектора виконкому В.Писарівської районної ради зареєстрований будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику ОСОБА_12 , АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 10-11, 13-14). Складений акт 24.03.1989 року виносу в натурі меж земельної ділянки і розбивка будов (т. 1, а.с. 12).

Відповідно до дубліката договору дарування жилого будинку від 06.04.1990 року, укладеного між ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , ОСОБА_12 подарував, а ОСОБА_10 прийняла в дар жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться на колгоспній землі в АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 15).

Згідно із реєстраційним написом вказаний жилий будинок зареєстровано Охтирським МБТІ на праві приватної власності за ОСОБА_10 , запис у реєстровій книзі № 2 за реєстровим номером 671 від 08.02.2002 року (т. 1, а.с. 16).

12.04.1990 року В.Писарівським районним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Сумській області складено актовий запис № 20 про розірвання шлюбу між ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , якій після державної реєстрації розірвання шлюбу присвоєно прізвище « ОСОБА_11 » (т. 1 , а.с. 17).

Відповідно до архівного витягу із рішення виконкому В.Писарівської селищної ради № 116 від 18.11.1993 року передано безоплатно у власність присадибні ділянки та земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства по АДРЕСА_2 : ОСОБА_13 - 0,15 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку) та 0,22 га (для ведення особистого підсобного господарства); ОСОБА_1 - 0,15 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку) та 0,02 га (для ведення особистого підсобного господарства); ОСОБА_3 - 0,15 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку) (т. 1, а.с. 18).

Рішенням 19 сесії 7 скликання В.Писарівської селищної ради від 18.10.2017 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), на земельну ділянку загальною площею 0,1500 га - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_2 , цим же рішенням вказана земельна ділянка, кадастровий номер :02:018:0195, надана ОСОБА_1 у власність (т. 1, а.с. 19).

Згідно висновка експерта № 1790/1836-1838 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи за цивільною справою № 575/675/19 від 18.12.2020 року (т. 1, а.с. 22-27) встановлено, що має місце перетин/накладання меж земельних ділянок, визначених правовстановлюючими документами, документацією із землеустрою на земельні ділянки та фактичного використання земельних ділянок, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 ; щодо земельних ділянок по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 відсутні дані їх просторового розташування та конфігурації, невідповідність розташування Л.кухні-сараю-гаражу становить: з боку садиби № 9: 0,26-0,64 м, з боку садиби № 13: 0,62-0,37 м; провести співставлення розташування інших будівель та споруд не видається за можливе; має місце порушення меж (перетинання/накладання) земельних ділянок відповідно до правовстановлюючих документів документації із землеустрою на земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ; провести співставлення меж земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 , не видається за можливе; відповісти на питання: «Які варіанти порядку користування земельними ділянками (спільними межами земельних ділянок), розташованими за адресою: АДРЕСА_3 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 , можливі відповідно до правовстановлюючих документів, технічної документації, інформації з Державного реєстру речових прав, земельного кадастру щодо будівель та споруд, земельних ділянок, розташованих за вказаними адресами» не видається за можливе.

Відповідно до повідомлення В.Писарівського районного відділу ДРАЦС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) наявний актовий запис про смерть ОСОБА_9 № 65 від 22.08.2013 року (т. 1, а.с. 28).

Згідно із паспортом громадянина України ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 29-30).

Відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії Р3 № 723670 від 19.12.2002 року (т. 1, а.с. 31) він виданий на ім`я ОСОБА_3 , якій на підставі рішення В.Писарівської селищної ради від 18.11.1993р. № 116 передана у власність земельна ділянка площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .Писарівської селищної ради.

Актом від 2017 року погоджено (встановлено) межі земельної ділянки в натурі та передано межові знаки на зберігання ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 32).

Відповідно до Акта (т. 1, а.с. 33) проведено в натурі погодження існуючих меж земельної ділянки, переданої у приватну власність ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , суміжний землевласник ОСОБА_14 .

Згідно з Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 29.08.2017 року земельна ділянка площею 0,0412 га з кадастровим номером :02:018:0004, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 101-105); земельна ділянка площею 0,1084 га з кадастровим номером :02:018:0005, для ведення особистого селянського господарства, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 106-110).

Відповідно до повідомлення Охтирської РДА від 06.08.2021 року (т. 1, а.с. 212) технічна документація земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 у фондах архівного відділу відсутня; у документах архівного фонду В.Писарівської селищної ради у рішеннях сесій та засідань виконкому за 2002 та 2013 роки відомостей про надання дозволу на розробку технічної документації на землю та її затвердження на ім`я ОСОБА_3 немає.

З повідомлення Державного архіву Сумської області від 06.08.2021 року (т. 1, а.с. 214) слідує, що технічна документація на земельні ділянки, рішення про надання дозволу на її розробку та рішення про її затвердження, документація щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, державні акти на право приватної власності на землю на зберігання не находили, тому підтвердити факт передання земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 немає можливості.

Як повідомили позивач, за життя ОСОБА_9 продала будинок у 2009 році, померла у серпні 2013 року і на даний час за договором купівлі-продажу від 28.12.2013 року належить ОСОБА_2 .

Вирішуючи справу суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено, що ОСОБА_3 , яка зазначена у рішенні виконавчого комітету Великописарівської селищної ради від 18.11.1993 року № 116 Про приватизацію земельних ділянок громадянам селища, ОСОБА_3 , на яку видано Державний акт про право приватної власності на землю № 723670 від 19.12.2002 року та ОСОБА_9 згідно паспорту громадянина НОМЕР_2 від 18.05.1998 року різні особи, а судом навпаки встановлено, що це одна й та сама особа, оскільки договір купівлі-продажу, укладений ОСОБА_9 щодо продажу свого будинку та земельної ділянки посвідчено нотаріально. Також судом не встановлено факт того, що прийняття рішенні виконавчого комітету Великописарівської селищної ради від 18.11.1993 року № 116 «Про приватизацію земельних ділянок громадянам селища та надання у власність земельної ділянки громадянці ОСОБА_9 » якимось чином порушує права позивачки. При цьому, посилання позивачки на її представника на висновок судової експертизи, який проведений в рамках іншої цивільної справи, суд вважав неповним та безпідставним, що не доводить порушення прав позивачки. Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні заявленого позову, з яким колегія суддів погоджується повністю, а доводи апеляційної скарги вважає неспроможними, з огляду на таке.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ч. 1 ст. 55 Конституції України).

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи судом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За змістом ч. 2 ст. 373 Цивільного кодексу України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

В силу вимог ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 17 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття рішення виконкому В.Писарівської селищної ради № 116 від 18.11.1993 року), поміж іншим, визначено, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення.

Згідно вимог ст. 22, ч. 1 ст. 23 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття рішення виконкому В.Писарівської селищної ради № 116 від 18.11.1993 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Як зазначено вище, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до архівного витягу із рішення виконкому В.Писарівської селищної ради № 116 від 18.11.1993 року передано безоплатно у власність присадибні ділянки та земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства по АДРЕСА_3 : ОСОБА_13 - 0,15 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку) та 0,22 га (для ведення особистого підсобного господарства); ОСОБА_1 - 0,15 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку) та 0,02 га (для ведення особистого підсобного господарства); ОСОБА_3 - 0,15 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку) (т. 1, а.с. 18).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 19.12.2002 року на підставі рішення виконкому В.Писарівської селищної ради № 116 від 18.11.1993 року на ім`я ОСОБА_3 видано Державний акт на право приватної власності на землю серії Р3 № 723670, якій передана у власність земельна ділянка площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 .Писарівської селищної ради. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 49. Кількісна характеристика земель, переданих у приватну власність 0,15 га, в тому числі: 0,11 га ріллі; 0,04 га під будівлями (т. 1, а.с. 31).

Згідно з ч. 1 ст. 125 ЗК України (в редакції, чинній на час видачі Державний акт на право приватної власності на землю серії Р3 № 723670 від 19.12.2002 року) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України (ч. 1 ст. 126 ЗК України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 року № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» було затверджено форму державного акта на право власності на земельну ділянку. Видавалися державні акти вказаного зразка державними органами земельних ресурсів при місцевих державних адміністраціях або органах місцевого самоврядування, підписувались головою місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, а також начальником державного органу земельних ресурсів.

Крім того, на час видачі Державний акт на право приватної власності на землю серії Р3 № 723670 від 19.12.2002 року, діяла Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затверджена наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 04.05.1999 року № 43 (далі Інструкція № 43), згідно з пунктами 3.1, 3.3 якої державні акти на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю або на право постійного користування землею видаються міськими, селищними, сільськими радами. Державна реєстрація державних актів, що посвідчують право приватної власності на землю або право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) здійснюється районною, міською, селищною, сільською радою.

Державні акти, що посвідчують право приватної власності на землю реєструються у Книзі записів (реєстрації) державних актів на право приватної власності на землю (п. 3.5 Інструкції № 43).

Пунктом 3.8. Інструкції № 43, поміж іншим, встановлено, що Книги реєстрації державних актів на право приватної власності на землю ведуться відповідними радами.

Отже, станом на 19.12.2002 року документом, що посвідчував право власності на земельну ділянку незалежно від способу набуття власником такого права, виступав виключно державний акт.

Згідно зі ст.ст. 125, 126 ЗК України (в редакції, чинній на час оформлення позивачкою права власності на земельну ділянку, на момент звернення з позовом до суду, та на даний час) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За положеннями ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

В силу вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Частинами 2, 5 ст. 158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування спір вирішується у судовому порядку.

В ч. 2 ст. 90 ЗК України встановлено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Як вбачається із ст. 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент звернення з позовом до суду) у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч. 3 ст. 12, ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ст. 89 ЦПК України, поміж іншим, встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що позивачкою не доведено того, що рішення виконкому В.Писарівської селищної ради «Про приватизацію земельних ділянок громадянами селища» № 116 від 18.11.1993 року, в частині передачі безоплатно у власність присадибної ділянки та земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства ОСОБА_3 площею 0,15 га, прийнято з порушенням вимог законодавства України, а також того, що цим рішенням органу місцевого самоврядування якимось чином порушуються права чи інтереси позивачки.

Доводи апеляційної скарги про те, що у справі відсутні докази того, що особа на прізвище « ОСОБА_7 », « ОСОБА_8 » та « ОСОБА_6 », яка мала першочерговість у приватизації земельної ділянки це одна і таж особа, на погляд колегії суддів не заслуговує на увагу, оскільки: по-перше, у паспорті громадянина України серії НОМЕР_3 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказане зареєстроване з 13.08.1975 року місце проживання: АДРЕСА_1 , а також міститься транслітерація прізвища (Розсоха - українською, ОСОБА_8 - російською мовою); по-друге, рішення виконкому В.Писарівської селищної ради № 116 від 18.11.1993 року стосувалось приватизації земельних ділянок саме мешканців селища, у якому ОСОБА_5 була зареєстрована з 13.08.1975 року по АДРЕСА_1 ; і по-третє, наявна очевидна описка у прізвищі особи в рішення виконкому В.Писарівської селищної ради «Про приватизацію земельних ділянок громадянами селища» № 116 від 18.11.1993 року, висновків місцевого суду не спростовує та на права чи інтереси позивачки жодним чином не впливає.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення без отримання доказів у справі за клопотанням позивача про витребування технічної та землевпорядної документації, закрив підготовче засідання та призначив справу до розгляду по-суті, розглянув справу на підставі припущень, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд, що у свою чергу перешкодило стороні належним чином користуватися процесуальними правами, передбаченими статтями 43, 178, 180, 182, 191, 193, ч.ч. 4, 5 ст. 277, 278 ЦПК України, колегія суддів вважає неспроможними, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

В статті 83 ЦПК України, поміж іншим, встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача.

Позивачка представлена у справі адвокатом, отже є обізнаною із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що місцевий суд всебічно сприяв реалізації процесуальних прав позивачки шляхом задоволення її клопотання щодо витребування доказів про що постановляв ухвали від 23.06.2021 року та від 02.08.2021 року.

Колегія суддів констатує, що всі аргументи апеляційної скарги на рішення суду фактично зводяться до переоцінки доказів у справі та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, вірно визначив характер спірних правовідносин, надавши правильно правову оцінку фактичним обставинам справи.

Отже, за встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення.

Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до п.п. б, в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Великописарівського районного суду Сумської області від 23 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 вересня 2022 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.І. Собина

В.І. Криворотенко