ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6715/22 Справа № 202/3936/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 липня 2022 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилалося на те, що відповідно до Кредитного договору №DNР0GK00000094 від 28 грудня 2006 року ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 36 000 доларів США, з кінцевим терміном повернення 28 грудня 2026 року.

Зобов`язання за даним кредитним договором були забезпечені шляхом укладання з ОСОБА_2 договору поруки.

Відповідач ОСОБА_1 порушив умови Кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користуванням кредитними коштами відсотків у встановлені кредитним договором терміни, в зв`язку з чим, станом на 10 травня 2016 року, виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 102 470,34 доларів США, що складається з: 29 107,19 доларів США заборгованість за кредитом, 28 454,22 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 5 048,02 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 39 860,91 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

З огляду на викладене, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості у розмірі 102 470,34 доларів США, що складає 2 578 153,75 грн, за кредитним договором № DNР0GK00000094 від 28 грудня 2006 року та судові витрати по справі.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 липня 2022 року задоволено частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNР0GK00000094 від 28 грудня 2006 року у розмірі 82 609,43 доларів США, що за курсом НБУ від 10 травня 2015 року складає 2 078 453,28 грн, яка складається з: 29 107,19 доларів США заборгованість за кредитом, 28 454,22 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 5 048,02 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 20 000 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також сплачений судовий збір у розмірі 20 784,53 грн. В задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, а також в частині розподілу судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов АТ КБ «ПриватБанк» до поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №DNР0GK00000094 від 28 грудня 2006 року у розмірі 82 609,43 доларів США, що складається з: 29 107,19 доларів США заборгованість за кредитом, 28 454,22 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 5 048,02 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 20 000 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань, в іншій частині рішення залишити без змін. При цьому, стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір за подачу позову та за апеляційне оскарження.

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на те, що рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 липня 2022 року фактично оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Так, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 28 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №DNР0GK00000094, за умовами якого останній отримав кредит у вигляді не відновлюваної кредитної лінії у розмірі 30 000 доларів США для купівлі будинку та 6 000 доларів США на сплату страхових платежів строком до 28 грудня 2026 року включно зі сплатою 12,00% річних на суму залишку заборгованості.

Згідно умов договору ОСОБА_1 повинен сплачувати щомісяця кошти у розмірі 0,20% від суми наданого кредиту, відсотки за користування кредитними коштами згідно п. 3.11 Договору, винагороди згідно п. 6.2 Договору у період з 22 по 30 число кожного місяця.

ОСОБА_1 неналежно виконував умови договору, у зв`язку з чим, станом на 10 травня 2016 року, виникла заборгованість за кредитним договором, яка згідно з розрахунком банку становить 102 470,34 доларів США, з яких: 29 107,19 доларів США заборгованість за кредитом, 28 454,22 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 5 048,02 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 39 860,91 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Зобов`язання за кредитним договором №DNР0GK00000094 від 28 грудня 2006 року забезпечено порукою, згідно Договору поруки №DNР0GK00000094 від 28 грудня 2006 року, укладеного з ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість за кредитним договором почала виникати з квітня 2009 року, проте з даним позовом до суду банк звернувся лише 17 червня 2016 року, а тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 як з поручителя.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушенням зобов`язання боржником.

Згідно ч.ч.1, 4 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить вимогу до поручителя протягом одного року від дня укладання договору поруки.

В п.24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Якщо кредитним договором не визначені інші умови виконання основного зобов`язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих коштів має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком може бути несплата чергового платежу. В разі пред`явлення вимоги до поручителя, кредитор має звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов`язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст.252 ЦК України.

За своєю правовою природою строк, передбачений ч.4 ст.559 ЦК є преклюзивним (припиняючим). Його закінчення є підставою для припинення поруки, цей строк не може бути поновлено, зупинено чи перервано з підстав, передбачених ст.ст.263, 264, ч.5 ст.267 ЦК України. Враховуючи те, що строк поруки не є строком порушеного права, а строком існування самого зобов`язання поруки, права кредитора і обов`язок поручителів по його закінченню припиняються, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого за межами передбаченого ч.4 ст.559 ЦК України строку, бо з його закінченням припиняється матеріальне право.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий суд не в повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи про стягнення боргу з поручителя та чинності поруки ОСОБА_2 .

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме Кредитного договору №DNР0GK00000094 від 28 грудня 2006 року, погашення заборгованості здійснюється Позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені цим Договором .

Тобто, сторони кредитного договору встановили порядок виконання Позичальником окремих зобов`язань з внесення щомісячних платежів, що входять до змісту зобов`язання за вищевказаним Договором.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, прострочена заборгованість за наданим кредитом почала виникати з 07 квітня 2009 року.

Отже, з вимогою до поручителя АТ КБ «ПриватБанк» могло звернутися впродовж шести місяців з дати, визначеної для погашення кожного чергового платежу, проте, із даним позовом, згідно штемпеля суду першої інстанції, Банк звернувся лише 17 червня 2016 року.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що про наявність та розмір заборгованості за вказаним вище Кредитним договором ОСОБА_2 було направлено повідомлення за №30.1.0.0/2-61227DNP0L437 від 14 травня 2016 року, що також підтверджується реєстром згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів від 25 травня 2016 року. Однак, у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази отримання ОСОБА_2 такого повідомлення з вимогою виконати зобов`язання ОСОБА_1 в цілому (або в тій чи іншій його частині).

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що районний суд у повному обсязі встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для вирішення позовних вимог Банку пред`явлених до ОСОБА_2 як поручителя ОСОБА_1 за Кредитним договором №DNР0GK00000094 від 28 грудня 2006 року, та надав належну оцінку наданим доказам у їх сукупності, в результаті чого дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, ч.4 ст.263 ЦПК України, та неправильного застосування норм матеріального права, а саме ч.4 ст.559 ЦК України, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність судового рішення в оскаржуваній частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування судового рішення в оскаржуваній частині відсутні.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 липня 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова