УХВАЛА

28 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 369/8103/19

провадження № 61-2241ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сердюка В. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 18 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , товариства з обмеженою відповідальністю «Оілтекс», товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІК ОМ», ОСОБА_6 про визнання правочинів недійсними, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя, та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІК ОМ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 , про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

21 лютого 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 18 січня 2022 року у вказаній справі.

Вказана касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду, виходячи з наступного.

Право касаційного оскарження та підстави касаційного оскарження судових рішень визначені положеннями статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України визначено, що

у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Доводи поданої касаційної скарги зводяться до того, що під час перегляду справи у апеляційному суді не було враховано висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 та постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 367/4613/18, а також недотримано положення частини другої статті 367 ЦПК України (дослідження доказів апеляційним судом).

Отже, як на підставу для відкриття касаційного провадження заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та формальної відсилки на постанову Верховного Суду, касаційна скарга має містити формулювання застосованого судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права, з яким не погоджується скаржник, із зазначенням цієї норми права та змісту правовідносин, у яких ця норма права застосована, а також посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких (подібних) правовідносинах, із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскарженого судового рішення сформованій правозастосовчій практиці у подібних правовідносинах.

Разом із тим, у поданій касаційній скарзі заявником чітко не зазначено в чому полягає неправильне застосування судом норм матеріального права, яку саме норму права було не враховано (не застосовано/застосовано не правильно), правові наслідки незастосування норм матеріального права до спірних правовідносин і як це вплинуло на вирішення спору.

За загальним правилом, скаржник повинен чітко зазначити спосіб захисту, якого він вимагає, та яке право він вважає порушеним, невизнаним чи оспорюваним, чітко вказати ким порушені його права та в чому полягає порушення.

З огляду на те, що подана касаційна скарга обмежується фактично незгодою заявника із результатами апеляційного перегляду справи та містить лише посилання неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права без зазначення норми права, яку апеляційним судом застосовано без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах, що були прийняті у справах з подібними правовідносинами - касаційну скаргу слід залишити без руху.

Формальне посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права (порушення норм процесуального права) без чіткого зазначення цієї норми права, яку було застосовано інакше ніж в усталеній судовій практиці Верховного Суду при вирішенні спорів, що виникають із подібних правовідносин, не є дотриманням вимог процесуального закону щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Таким чином, заявнику необхідно надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості інших учасників справи.

Відповідно до вимог частин другої, третьої статті 393 ЦПК України у разі

якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених

статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Таким чином, виходячи із наведених норм права, якщо заявник відповідно до ухвали суду у встановлений строк усуне недоліки касаційної скарги, вона вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо заявник не усуне недоліки касаційної скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і підлягає поверненню.

За таких обставин касаційна скарга не може бути прийнята судом до розгляду, оскільки скаржником не виконані в повній мірі вимоги статті 392 ЦПК України щодо оформлення касаційної скарги.

Ураховуючи викладене, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення їх недоліків.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 18 січня 2022 року залишити без руху.

Надати для усунення зазначених вище недоліків строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Сердюк