КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9586/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Якусик О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретар - Лащевська Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на утримання дитини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 липня 2022 року

встановив:

у грудні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив зменшити розмір аліментів на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 1/3 частини його доходу до 3000 грн. щомісячно на кожну дитину.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 липня 2022 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_5 просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення позивача ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що він з відповідачем з 17 вересня 2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі, в якому народились ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Судовим наказом Дарницького районного суду м. Києва від 11 серпня 2020 року з нього на користь ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частині від усіх видів його доходу. Позивач зазначав, що відповідач використовує сплачені ним аліменти не за цільовим призначенням, дітям не створені належні умови для проживання і розвитку. Вказував, що розмір аліментів, які ним сплачуються, в середньому становить близько 10 000 грн. на одну дитину, що значно перевищує мінімальний гарантований та рекомендований розмір аліментів. За таких обставин просив зменшити розмір аліментів з 1/3 частини його заробітку до 3000 грн. щомісячно на кожну дитину.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 липня 2022 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено наявності підстав для зменшення розміру аліментів, а також його права на звернення до суду з вимогами про зміну способу стягнення аліментів. Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст.180, 181182, 183, 186 СК України.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилався на те, що судом не було належним чином оцінено надані ним докази та суд дійшов помилкового висновку про те, що він просив суд про зміну способу стягнення аліментів, а не про їх зменшення. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач є батьками малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

11 серпня 2020 року Дарницьким районним судом м.Києва було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 , але не більше десяти прожиткових мінімумів та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з частиною першої статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

За положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При цьому спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (абзац другий частини третьої статті 181 СК України).

В даному випадку суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність у позивача права на звернення до суду з вимогами про зміну способу стягнення аліментів, оскільки він є платником аліментів, тоді як законом встановлено право саме одержувача аліментів на вибір способу їх стягнення на власний розсуд.

Доводи скаржника про те, що він не просить змінити спосіб стягнення аліментів, а заявив вимогу саме про зменшення розміру аліментів, ґрунтуються на його власному трактуванні норм сімейного законодавства та спростовуються вимогами його позовної заяви. Так, позивач просив суд зменшити розмір аліментів не шляхом зменшення частки від його заробітку (доходу) з визначеної судом 1/3 частини на іншу, а шляхом стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, що заперечувалось отримувачем аліментів - відповідачем у справі.

Згідно зі статтею 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Відповідно до статті 186 СК України контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Механізм здійснення контролю за цільовим витрачанням аліментів визначений Порядком здійснення органами опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину, затвердженим наказом Міністерства соціальної політики України від 15 листопада 2018 року № 1713 (далі - Порядок), відповідно до пунктів 8, 10 якого у ході проведення інспекційного відвідування здійснюється обстеження умов проживання дитини з метою визначення рівня задоволення її індивідуальних потреб. При цьому береться до уваги розмір аліментів, що сплачуються на дитину. У разі якщо розмір аліментів складає понад два прожиткових мінімуми для дитини відповідного віку (на кожну дитину), підтвердженням цільового використання аліментів на дитину можуть бути: наявність облаштованих відповідними меблями та речами місць для сну та відпочинку дитини; її розвитку та навчання; приміщень для прийняття їжі та санітарно-гігієнічних потреб; обладнання для занять спортом; музичних інструментів; відвідування дитиною навчальних курсів, гуртків та секцій; відкриття на ім`я дитини банківського рахунку; витрати на оздоровлення та лікування дитини, придбання засобів реабілітації тощо.

За змістом пункту 14 Порядку чеки, квитанції, довідки та інші документи для підтвердження цільового використання коштів одержувач аліментів може надати виключно за власним бажанням та за умови їх наявності. Також виключно за власним бажанням одержувач аліментів може надати письмове пояснення щодо цільового використання аліментів, яке долучається до висновку за результатами проведення інспекційного відвідування.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При зверненні до суду з позовом позивачем на підтвердження нецільового використання аліментів було надано копії Висновків Служби у справах дітей Гришковецької селищної ради Бердичівського району Житомирської області від 06 жовтня 2021 року за результатами інспекційного відвідування щодо цільового витрачання аліментів на дітей (а.с.50,51, том І). ОСОБА_1 стверджував, що службою у справах дітей не підтверджено цільове використання аліментів, що є підставою для зменшення розміру аліментів.

Разом з тим, зі змісту наданих Висновків вбачається, що під час інспекційного відвідування було встановлено, що одержувач аліментів забезпечує базові потреби дітей, надав на ознайомлення чеки, квитанції, копію договору банківського вкладу для підтвердження цільового використання коштів. За результатами бесіди з дітьми з`ясовано, що вони забезпечені всім необхідним для розвитку та навчання, мають різноманітне та збалансоване харчування, гарно та корисно проводять дозвілля.

Суд звертає увагу на те, що надані Висновки складені з формою, визначеною у Порядку здійснення органами опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину, яка в розділі «Висновок щодо цільового витрачання аліментів на дитину» передбачає проставлення відмітки у графах «одержувач аліментів забезпечує потреби дитини відповідно до суми коштів, сплачених на дитину платником аліментів , розмір яких становить понад два прожиткових мінімуми для дитини відповідного віку» або «одержувач аліментів не забезпечує потреби дитини відповідно до суми коштів, сплачених на дитину платником аліментів, розмір яких становить понад два прожиткових мінімуми для дитини відповідного віку». В наданих Висновках будь-які відмітки у вказаному розділі відсутні. Однак, сама по собі відсутність відмітки щодо забезпечення або не забезпечення потреб дітей в даному випадку не свідчить про нецільове використання ОСОБА_2 аліментів, як про те стверджує позивач, оскільки зі змісту Висновків вбачається, що діти забезпечені належним чином.

Враховуючи викладене, суд дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що належних доказів про те, що використання аліментів здійснюється відповідачем не за призначенням, позивачем надано не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги надані ним докази щодо витрачання відповідачем грошових коштів на адвокатів, організацію відпочинку своїй матері, а також інші власні потреби. Крім того, позивач вказував, що суд не врахував, що позивач вимушений орендувати житло. Разом з тим, вказані обставини не є предметом доказування у даній справі. Надані позивачем до суду докази отримання ОСОБА_2 правничої допомоги адвоката не свідчать про нецільове використання аліментів та не є предметом доказування у даній справі. Крім того, зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що він просив про зменшення розміру аліментів саме з підстав їх нецільового використання, а тому доводи щодо його майнового стану, а саме витрачання коштів на оренду житла, на висновок суду не впливають.

Доводи скаржника про ненадання відповідачем всіх доказів на підтвердження витрачання отриманих коштів також не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки підтвердженням нецільового використання аліментів може бути лише відповідний Висновок, складений службою у справах дітей за наслідками проведеної інспекції, а законодавчі норми, які б встановлювали обов`язок одержувача аліментів зберігати всі докази їх витрачання, відсутні.

Доводи скаржника щодо порушення судом норм процесуального права в частині прийняття до розгляду відзив відповідача на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив та промову у судових дебатах матеріалами справи не підтверджені та не впливають на правильність висновку суду першої інстанції.

За положеннями частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Вказуючи про те, що розмір аліментів, які з нього фактично стягуються, є значно більшим за мінімальний, позивач не вказував, у зв`язку з чим він вважає, що його діти мають отримувати аліменти у мінімальному розмірі, тоді як його матеріальний стан дозволяє утримувати дітей на вищому рівні і розмір аліментів визначений у частці від його фактичного доходу.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 липня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 07 листопада 2022 року.

Головуючий

Судді