ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 681/412/21

Провадження № 22-ц/4820/710/22

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Шевчук Ю.Г.

за участю:

представника ОСОБА_1 адвоката Стандратюка В.І.,

представника ОСОБА_2 адвоката Кушнірука В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 20 січня 2022 року (суддя Горщар А.Г.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом,

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахуванням уточнень, просив визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 15 лютого 2002 року Полонською державною нотаріальною конторою, а саме, в частині виключення господарських будівель та споруд складових частин об`єкта нерухомого майна - 1/2 частини сараю цегляного, 1/2 частини літньої кухні цегляної, 1/2 частини погреба кам`яного, 1/2 частини гаража цегляного та 1/2 частини вбиральні цегляної.

В обґрунтування вимог зазначав, що вказані будівлі належать йому на підставі договору дарування від 05 вересня 2000 року, за яким ОСОБА_3 подарувала позивачу 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Даний житловий будинок був побудований до 1917 року та фактично складався із двох квартир з відокремленими мережами комунікацій, а земельна ділянка була розділена парканом з окремими виходами на вулицю.

1/2 частина вказаного житла на підставі договору купівлі-продажу від 29 квітня 1956 року стала належати ОСОБА_4 , інша 1/2 частина - згідно свідоцтва про право приватної власності від 29 липня 1959 року стала належати ОСОБА_5 , після смерті якого власницею цієї частини будинку стала його дочка ОСОБА_3 .

Позивач зазначає, що саме попередні власники нині належної йому 1/2 частини будинку за свого життя збудували такі будівлі: літню кухню, веранду та сарай - ОСОБА_5 , а гараж - його дочка ОСОБА_3 .. Саме тому згідно договору дарування йому у власність перейшло: 1/2 частина одноповерхового дерев`яного будинку, покритого шифером житлового будинку, жилою площею 27,9 кв.м, яка складається з кухні - 5,9 кв.м, коридору - 2,8 кв.м, двох житлових кімнат площею - 17,0 та 10,9 кв.м, веранди - 12,2 кв.м, хліва цегляного - В, кам`яного погреба з шийкою - Г, цегляної літньої кухні - Д та 1/2 частина паркану штахетного - N.

Перед укладенням договору дарування для його посвідчення надавались документи, які передують укладенню договору, зокрема, довідка-характеристика, видана Полонським бюро технічної інвентаризації 23 серпня 2000 року № 68.

13 грудня 2000 року ОСОБА_4 склала заповіт, за яким заповіла все своє майно дочці ОСОБА_6 , а остання 21 січня 2011 року склала заповіт на ім`я свого чоловіка ОСОБА_2 , котрий прийняв спадщину. У заповіті розпоряджень щодо будівель не було, однак у виданому 25 червня 2014 року відповідачу свідоцтві про право на спадщину за заповітом вказано про успадкування ним 1/2 частики житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, які фактичною належать йому, позивачу, на підставі договору дарування.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 20 січня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.

Суд виходив з того, що оскільки ні договору про розподіл часток між сторонами, ні рішення суду про виділ майна в натурі не було і немає та позивачем не доведено жодним чином про проведення у відповідності до чинного законодавства розподілу спірного будинку в натурі між його співвласниками, відтак будь-які права власності ОСОБА_1 , які підлягали б захисту, не порушені та судом такі не встановлені, внаслідок чого підстави для скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом в частині виключення господарських будівель та споруд відсутні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 20 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування скарги зазначено, що суд першої не оцінив та не врахував ту обставину, що спірні будівлі та споруди знаходяться на земельній ділянці позивача-апелянта. Відповідно до ст. 39 Земельного кодексу України (в редакції 1991 року) власники земельних ділянок мають право зводити будівлі та споруди за погодженням з селищною радою.

Крім того, за доводами апеляційної скарги судом першої інстанції не було оцінено та не звернуто увагу на заповіт ОСОБА_4 , на свідоцтво про право власності від 15 лютого 2002 року, згідно якого все майно перейшло до ОСОБА_6 , яка 21 січня 2011 року заповіла належну їй частку своєму чоловіку ОСОБА_2 23 серпня 2011 року ОСОБА_6 помирає, а ОСОБА_2 оформляє свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 25 червня 2014 року. Аналізуючи згадані три документи вони відрізняються, оскільки в заповітах відсутній перелік майна, яке заповідається, питання, на яких правових підставах даний перелік включений у свідоцтво про право на спадшину за заповітом для ОСОБА_2 , коли ОСОБА_4 було куплено тільки 1/2 частина житлового будинку, сарай та половина погреба.

Судом першої інстанції не було звернуто уваги на те, що ОСОБА_4 купила згідно договору купівлі-продажу уже відокремлену квартиру ( №1 ) з переліком будівель та споруд, які розташовані на земельній ділянці площею 500 кв.м.

Інші 50% даного домоволодіння належали ОСОБА_5 на підставі дубліката свідоцтва про право приватної власності домоволодіння від 29 липня 1959 року. Тому невірною є позиція суду про застосування чинного на той час законодавства щодо прийняття спадщини, оскільки такий розподіл був проведений попередніми власниками ще до укладення договору купівлі-продажу від 20 квітня 1956 року та 29 липня 1959 року. Це була приватна власність попередніх власників, а згодом - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які існували як два окремих об`єкта нерухомості.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року у справі №681/882/19 незаконно визнано недійсним абзац другий пункту першого договору дарування 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , зареєстрованого в реєстрі за №3055 від 05 вересня 2000 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , за яким у власність обдарованого відходить 1/2 частина житлового будинку площею 27,9 кв.м, кухні 5,9 к.м, коридору 2,8 кв.м, веранди12,2 кв.м, хліва цегляного «В», кам`яного погреба з шийкою «Г», цегляної літньої кухні «Д», 1/2 частина паркана штахетного «Н». Суд не звернув уваги, що недійсним визнано лише абзац другий пункту першого договору дарування, згідно довідки - характеристика, яка була надана ОСОБА_3 23 серпня 2000 року за №68 Полонським БТІ (зворотна сторона), де є перелік та вартість відчужуваних будівель, які були подаровані позивачу ОСОБА_1 . Ця сума підтверджується четвертим пунктом договору дарування. Інвентаризаційна оцінка відчужуваної частини будинку - 10 944 грн.

Відзиву на апеляційну скаргу до Хмельницького апеляційного суду від учасників справи не надходило.

В судовому засіданні представник апелянта адвокат Стандратюк В.І. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник відповідача адвокат Кушнірук В.М. в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Відповідно до частини 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

На підставі ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.81 названого кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що до 1917 року було збудовано житловий будинок, адреса якого на даний час - АДРЕСА_1 .

1/2 частина даного будинку (в тому числі сарай, половина погреба) належала ОСОБА_7 на підставі довідки Понінківської сільської ради депутатів трудящих, виданої 20.04.1956 року за № 30/680. Вказану частку домоволодіння він відчужив ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу 1/2 (половинної) частки житлового будинку від 29.04.1956 року (а. с. 9). В зазначеному договорі вказано, що покупець набула 1/2 частку одноповерхового дерев`яного жилого будинку.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 лютого 2002 року, виданого Полонською державною нотаріальною конторою, спадкова справа № 70, зареєстрованого в реєстрі за № 258, спадкоємницею майна ОСОБА_4 є ОСОБА_6 та спадкове майно складається з 1/2 частини житлового будинку з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а. с. 26).

У згаданому свідоцтві зазначено, що на земельній ділянці розміром 750 кв.м розташований цей одноповерховий дерев`яний критий шифером будинок житловою площею 55,7 кв.м, зазначений у плані л. «А-1», хлів дерев`яний л. «Б», хлів цегляний л. «В», погріб з шийкою кам`яний л. «Г», літня кухня цегляна л. «Д».

Після смерті ОСОБА_6 належну їй 1/2 частку вищевказаного домоволодіння успадкував її чоловік ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 25.06.2014 року, в якому зазначено, що спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 28).

Інші 50% даного домоволодіння свого часу належали ОСОБА_5 - на підставі дубліката свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння від 28.10.1964 року (а. с. 42).

Після смерті ОСОБА_5 спадкоємцями його 1/2 частки у праві власності на вказане домоволодіння стали п`ятеро його дітей, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.07.1985 року. В даному свідоцтві вказано, що спадкове майно складається з 1/2 частки дерев`яного критого шифером будинку з надвірними будівлями: сараю «Б», сараю «В», літньої кухні «Г», погреба з шийкою «Д», споруди «N».

За договором дарування частини будинку від 06.09.1985 року четверо зі спадкоємців передали свої частки у праві власності п`ятій спадкоємиці - ОСОБА_3 , після чого у її власність перейшла вся 1/2 частка домоволодіння, раніше належна її батькові ОСОБА_5 (а. с. 13-14).

05 вересня 2000 року ОСОБА_3 відчужила ОСОБА_1 за договором дарування належну їй 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (а. с. 22).

В п.1 вказаного договору зазначено: « ОСОБА_3 - подарувала, а ОСОБА_1 - прийняв у дар 1/2 (одну другу) частину жилого будинку номер АДРЕСА_1 .

У власність обдарованого відходить: 1/2 частина одноповерхового дерев`яного покритого шифером житлового будинку жилою площею 27,9 кв.м (двадцять сім цілих дев`ять десятих) кв.м, яка складається з кухні - 5,9 кв.м, коридору - 2,8 кв.м, двох житлових кімнат площею 17,0 та 10,9 кв.м, веранди - 12,2 кв.м, хлів цегляний - В, кам`яний погріб з шийкою - Г, цегляна літня кухня - Д, 1/2 частина паркану штахетного - N».

За даними витягу з реєстру прав на нерухоме майно та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 на підставі договору дарування зареєстровано право спільної часткової власності власності на 1/2 частину жилого будинку номер АДРЕСА_1 без визначення конкретних жилих і нежилих приміщень житлового будинку та господарських будівель та споруд та без зазначення окремих приміщень, які вказані у договорі дарування (а. с. 29).

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року, яка набрала законної сили у день її прийняття, постановленою по цивільній справі № 681/882/19, визнано недійсним абзац другий пункту першого договору дарування 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі за № 3055, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , від 05 вересня 2000 року, за яким: «У власність обдарованого відходить 1/2 частини одноповерхового покритого шифером жилого будинку площею, площею 27,9 кв.м, яка складається з: кухні 5,9 кв.м, коридору 2,8 кв.м, двох житлових кімнат площею 17,0 та 10,9 кв.м, веранди 12,2 кв.м, хліва цегляного В, кам`яного погріба з шийкою Г, цегляної літньої кухні Д, 1/2 частина паркану штахетного N» (а. с. 133-136).

З огляду на встановлені вище обставини співвласниками житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , на даний час на праві спільної часткової власності в частках по 1/2 кожен є сторони по справі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Зважаючи на зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволені позову за недоведеності позовних вимог.

Порушення право власності ОСОБА_1 щодо спірного нерухомого майна які б підлягали захисту судом не встановлено, а позивачем не доведено, а відтак відсутні підстави для скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом в частині виключення господарських будівель та споруд.

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не оцінив та не врахував ту обставину, що спірні будівлі та споруди знаходяться на земельній ділянці позивача-апелянта, і що відповідно до ст. 39 Земельного кодексу України (в редакції 1991 року) власники земельних ділянок мають право зводити будівлі та споруди за погодженням з селищною радою, є безпідставними та спростовуються вищезазначеними доказами.

Посилання апелянта на те, що місцевим судом не було звернуто уваги на те, що ОСОБА_4 купила згідно договору купівлі-продажу уже відокремлену квартиру ( №1 ) з переліком будівель та споруд, які розташовані на земельній ділянці площею 500 кв.м., інші 50% даного домоволодіння належали ОСОБА_5 на підставі дубліката свідоцтва про право приватної власності домоволодіння від 29 липня 1959 року, тому невірною є позиція суду про застосування чинного на той час законодавства щодо прийняття спадщини, оскільки такий розподіл був проведений попередніми власниками ще до укладення договору купівлі-продажу від 20 квітня 1956 року та 29 липня 1959 року, оскільки це була приватна власність попередніх власників, а згодом - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які існували як два окремих об`єкта нерухомості, не впливає на правові висновки суду.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року, яка набрала законної сили, встановлено що на час укладення договору дарування від 05 вересня 2000 року між співвласниками спірного житлового будинку не було вирішено питання шляхом окремої угоди між ними або рішення суду виділу частки з спільного майна кожного зі співвласників та поділу житлового будинку в натурі між співвласниками, також між співвласниками не було укладено нотаріально посвідченої і зареєстрованої у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів угоди про встановлення порядку користування відособленими приміщеннями будинку (квартирами, кімнатами) відповідно до частки кожного.

Не є підставою для скасування судового рішення аргументи ОСОБА_1 про те, що при прийнятті рішення суд першої інстанції послався на постанову Хмельницького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року, однак, не взяв до уваги судове рішення між тими ж сторонами, а саме постанову Хмельницького апеляційного суду від 25 квітня 2019 року у справі №681/678/18, оскільки судом першої інстанції оцінено всі докази у їх сукупності.

Інші доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, не спростовують висновків суду першої інстанції, фактично апелянт наводить ті ж аргументи, що є підставою позову та яким дана оцінка судом в мотивувальній частині рішення, а тому такі доводи апелянтів слід відхилити.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 20 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 квітня 2022 року.

Судді Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк