Справа №339/305/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2022 року м. Болехів

Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Сметанюка В.Б.,

секретаря судового засідання Латик В.Є.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати останнього таким, що втратив право на користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що він є власником вказаного житлового будинку, де проживає сам. У цьому будинку також зареєстрований на проживання його онук, відповідач по справі ОСОБА_2 , який з 2012 року постійно проживає у своєї дружини. Зазначає, що онук добровільно, без примусу забрав свої особисті речі, одяг та виселився з будинку. З того часу він більше не навідувався, комунальні послуги не сплачував, не здійснював догляд та ремонтні роботи у будинку, що свідчить про втрату ним інтересу до даного житла. Реєстрація відповідача в належному позивачу будинку створює незручності та чинить перешкоди у користуванні будинком, зокрема він не може розпоряджатися домоволодінням на власний розсуд, а також позбавлений можливості отримувати житлову субсидію. Добровільно виписатись ОСОБА_2 відмовляється, в зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду із даним позовом за захистом своїх законних прав та інтересів.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задоволити з підстав, викладених в позовній заяві; не заперечив щодо ухвалення заочного рішення в справі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явився, причину своєї неявки суд не повідомив, хоч про дату, час і місце судового засідання повідомлений у встановленому законом порядку, про що свідчать оголошення на сайті Судової влади (а.с. 25, 32). Відзиву на позов відповідачем не подано.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (сусіди) пояснили, що ОСОБА_2 є онуком ОСОБА_1 . В 2012 році ОСОБА_2 переїхав проживати до своєї дружини і з того часу в будинку по АДРЕСА_1 не проживає.

Враховуючи згоду позивача, суд, керуючись вимогами ст. 280 ЦПК України, ухвалив про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вислухавши думку позивачки, пояснення свідків, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Стаття 321 ЦК України теж визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

За змістом ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що позивачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 виданого 07.07.2003 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 934491 від 07.07.2003 належить на праві приватної власності домоволодіння по АДРЕСА_1 (а.с. 5, 6).

У вказаному будинку згідно копії будинкової книги зареєстрований на проживання відповідач ОСОБА_2 (а.с. 10-12).

Актами обстеження матеріально-побутових умов проживання від 03 січня 2022 року, 14 квітня 2022 року, 03 жовтня 2022 року підтверджено, що ОСОБА_2 , зареєстрований, але не проживає у будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , оскільки фактично проживає за іншою адресою (а.с.7-9).

Також факт непроживання відповідача в домоволодінні позивача понад один рік підтвердили, допитані в судовому засіданні свідки.

Реєстрація відповідача у будинку, який на праві власності належить позивачу, перешкоджає останньому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.

Отже, судом встановлено, що позивач є власником майна будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 і в силу ст. 391 ЦК України, як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Позивач на власний розсуд може визначити, яким шляхом необхідно усунути його порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратили право користування.

Відповідач не бажає добровільно знятись з реєстраційного обліку, що створює для позивачки незручності у реалізації права власності та користування будинковолодінням, отримання соціальних пільг.

Суд вважає, що формальна реєстрація відповідача у будинковолодінні, яке належить позивачу на праві власності, порушує права останнього, оскільки перешкоджає здійсненню ним права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності.

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що онук позивача по справі відповідач ОСОБА_2 не проживає в будинковолодінні, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 більше одного року без поважних причин, не оплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинковолодіння та не приймає участі у спільному побуті, а його реєстрація у будинковолодінні перешкоджає позивачу у здійсненні права власності, так як він не може розпорядитися належним на праві власності майном на власний розсуд тільки через те, що за реєстрацією у належному йому будинковолодінні значиться відповідач.

Дана обставина відповідачем не спростована, доказів поважності непроживання в будинковолодінні чи наявності іншої домовленості між ним і власником, відповідачем не представлено, а тому ОСОБА_2 слід визнати таким, що втратив право на користування вказаним будинком.

У відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

На підставі викладеного, ст. 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 263-265, 272, 280-284 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом - задоволити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, зазначених вище, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , житель АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий 25 серпня 1998 року Болехівським МВ УМВС в Івано-Франківській області.

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

Суддя В.Б. Сметанюк

Повний текст судового рішення виготовлений 29 листопада 2022 року.