Номер провадження: 22-ц/813/5042/22
Справа № 494/825/21
Головуючий у першій інстанції Панчишин А.Ю.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Цюри Т.В.,

суддів Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Березівського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, -

ВСТАНОВИВ:

05 липня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Березівського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину (а.с.1-3).

05 жовтня 2021 року рішенням Березівського районного суду Одеської області позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 4477 (чотирьох тисяч чотириста сімдесят сім) гривень 46 (сорок шість) копійок та моральної шкоди в розмірі 2000 (двох тисяч) гривень, а всього на загальну суму 6477 (шість тисяч чотириста сімдесят сім) гривень 46 (сорок шість) копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 908 гривень (а.с.53-57).

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Березівського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з закриттям провадження у справі (а.с.61-63).

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в даному конкретному випадку факт заподіяння відповідачем моральної шкоди позивачу є безсумнівним, її наслідки у вигляді душевних страждань позивача залежать від особливостей його емоційно-розумового сприйняття внаслідок злочинних дій відповідача та перенесених ним у зв`язку з цим страждань. Також, суд першої інстанції, згідно із наданих копій квитанцій про придбання ліків, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в межах доведеності про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 4477 гривень 46 копійок.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 08 липня 2018 року приблизно о 20.30, навпроти домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виникла сварка, в ході якої ОСОБА_1 , на грунті особистих неприязних відносин наніс легкі тілесні ушкодження з частковою втратою працездатності ОСОБА_2 .

У зв`язку з цими обставинами, того ж дня позивач звернувся до Березівського відділення поліції Лиманського відділу поліції ГУНП в Одеській області із заявою про порушення кримінальної справи. За заявою позивача було відкрите кримінальне провадження за №0000209 від 09 липня 2018 року, що вбачається з копії витягу є Єдиного реєстру досудових розслідувань від 09.07.2018 року.

Вироком Березівського районного суду Одеської області від 22.06.2021 року по справі №494/962/19 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн. Вирок набрав законної сили.

В свою чергу, звертаючись із апеляційною скаргою, апелянт вказує на недоведеність позивачем глибини душевних страждань, їх тривалості та інших обставин, передбачених ст.23 ЦК України. Також, апелянт наголошує, що до позовної заяви не додано жодного належного, достатнього та допустимого доказу, що всі медикаменти на як надані фіскальні чеки, накладні, купувалися за рецептом лікарів, тому надані поодинокі рецепти не містять ні дати їх складання, ні ініціалів лікаря, ні ініціалів хворого. Апелянт вважає, що судом неправомірно стягнуто з нього на користь держави судовий збір та вказує, що при вирішення даного питання суд першої інстанції всупереч приписам ст.374 КПК, п.2,6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» прийшов до неправильного висновку.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи та подану апеляційну скаргу приходить до висновку, що вказані доводи не підтверджуються обставинами справи, а тому не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків.

Як вбачається зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що судом першої інстанції правильно наголошено на тому, що вироком Березівського районного суду Одеської області від 22.06.2021 року по справі №494/962/19 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн та вказаний вирок набрав законної сили.

Відповідно до ч. 6 ст.82 ЦПК України визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування.

З абзацу 1 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» (з наступними змінами) та абзацу 1 п.2 постанови Пленуму ВСУ №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вбачається, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі.

Згідно з п.10 ч.1 ст.56 КПК України потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч.7 ст.128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Так, позивачем надано копії квитанцій, згідно до яких ОСОБА_2 було витрачено грошову суму на лікування, що становить 6160,50 грн, також позов містить вимогу щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 5000 грн.

Апеляційний суд, перевіривши надані позивачем докази, про неналежність яких заявляє апелянт, приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно визначено, що задоволенню підлягає матеріальна шкода частково, в розмірі 4477 гривень 46 копійок, адже саме вказана сума підтверджена належними копіями фіскальних чеків, які безпосередньо стосуються заявлених позовних вимог, оскільки кореспондуються з випискою з медичної карти стаціонарного хворого , консультативним висновком спеціаліста, протоколом обстеження та встановленим відповідно діагнозам.

Щодо стягнення моральної шкоди, апеляційний суд вказує наступне.

Відповідно до п.9 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодуванням моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб; моральна шкода може полягати, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ст.23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

З огляду на зазначене та обставини справи, суд вважає, що в даному конкретному випадку факт заподіяння відповідачем моральної шкоди позивачу є безсумнівним, її наслідки у вигляді душевних страждань позивача залежать від особливостей його емоційно-розумового сприйняття внаслідок злочинних дій відповідача та перенесених ним у зв`язку з цим страждань.

Керуючись вищевказаним, та за своїм внутрішнім переконанням, оцінивши характер вчиненого кримінального правопорушення, його тривалість, кількість спричинених травмуючих дій, фізичний біль потерпілого під час нанесення йому тілесних ушкоджень, душевні страждання потерпілого під час лікування, приймаючи до уваги встановлений причинний зв`язок між діями ОСОБА_1 та наслідками, що настали від дій останнього для потерпілого, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про стягнення моральної шкоди в розмірі 2000 грн.

Апеляційний суд наголошує на тому, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає компенсації, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відшкодовується вона одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Водночас п. 9 постанови №4 пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Тому, колегія суддів погоджується із висновком першої інстанції про стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 2000 грн. та вважає його таким, що відповідатиме принципам розумності та справедливості.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправильне застосування норм права при вирішенні питання щодо сплати судового збору, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.п. 2, 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи; у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Виходячи із вказаного, судом першої інстанції правильно вказано, що з відповідача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 908,00 грн. на користь держави.

Колегія суддів звертає увагу на те, що доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів по справі та перелічення законодавчих норм, які регулюють дані правовідносини.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 15.11.2022 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда