Справа № 450/1056/20 Головуючий у 1 інстанції: Добош Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/4086/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 вересня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у березні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні горищем та демонтажу самовільно збудованого приміщення на горищі.

В обгрунтування позовних вимог покликаються на те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_3 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 в розмірі Ѕ частини, в тому числі і горища.Через проживання з відповідачем і його сім`єю в одному будинку, поділеному по вертикалі, між ними постійно виникають конфлікти з приводу самочинно збудованого відповідачем приміщення на горищі вказаного будинку, внаслідок чого ним захоплено частину горища над її частиною житлового будинку в розмірі до 1,5 м від умовної лінії розподілу, що позбавило їх можливості повноцінно використовувати свою частину горища. Зазначають, що своїми діями відповідач порушує їхні права на користування горищем, яке знаходиться в спільній власності та є місцем загального користування. Покликаються на те, що власник має право вимагати усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном. З наведених підстав просять усунути перешкоди у здійсненні права користування спільним приміщенням горищем, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 , примусивши відповідача демонтувати частину самовільно збудованого приміщення на їхній частині горища, включно з бетонним накриттям на самовільно зведеному приміщенні.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що предметом спору є не житловий будинок та умови користування ним, а умови користування горищем на всій його площі, більша частина якого самовільно зайнята відповідачем. Зазначає, що горище є приміщенням загального користування, однак всупереч цьому відповідач встановив перегородку з бетонним перекриттям, чим по суті збудував нове приміщення, доступу до якого позивачі не мають.Покликається на те, що суд не врахував те, що Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області не зміг провести перевірку об`єкта будівництва у зв`язку з відсутністю суб`єкта містобудування, а звернення до органів поліції на дії відповідача не дали жодного результату. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що успадкований сторонами житловий будинок належить їм на праві спільної часткової власності, частки у власності в натурі сторонами не виділені, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що збудувавши перегородку на горищі, відповідач порушив права позивача, вийшов на її межу належної їй частки на 1, 5 м, суду не надано.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

За ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Також, відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

За статтею ж 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Окрім наведеного, ст. 358 ЦК України передбачає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Крім цього, відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначеними нормами закону закріплено принцип непорушності права приватної власності, в тому числі спільної часткової та сумісної, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника (в тому числі частини майна) володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику майна чи його частини право вимагати усунення будь-яких порушень його права, зокрема, права користування.

Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 , належить позивачу ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності по 1/2 частці кожному, що стверджується довідкою Львівського ОКП «БТІ та ЕО» № 1554 від 07.04.2021 року.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом ОСОБА_7 успадкувала 1/2 частку майна, яке складається із житлового будинку А-1, який розташований у АДРЕСА_1 та складаєтьсяч з трьох житлових кімнат житловою площею 65,4 кв.м. та кухні, загальною площею 205,8 кв.м. До житлового будинку відносяться такі господарські будівлі та споруди: сарай Б, гараж Г, ворота з хвірткою № 1, огорожі №2,№3.

У технічному паспорті від 05.11.2012р. на садибний (індивідуальний) житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , вказано, характеристику будинку, допоміжних будівель та споруд: А-1 житловий будинок, а-1 веранда, пд а-1 підвал, сх сходи; Б- сарай, гараж Г, ворота з хвірткою № 1, огорожі №2,№3, ворота - №4. Згідно експлікації приміщень до плану житлового садибного будинку, на цокольному поверсі розташовані приміщення кухні (9,10) ванни (11) їдальні (12), підвал (II, III), гараж (IV); на першому поверсі розташовані приміщення коридору (1,4), житлові кімнати ( 2,3,6,7,8), ванни (5), веранди (І).

Як вбачається з ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 31.10.2017р. про відкриття провадження та призначення справи до судового розгляду у справі № 450/2803/17, ОСОБА_6 17.10.2017р. звернулась до ОСОБА_3 із позовною заявою про поділ в натурі житлового будинку і господарських споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , ухвалою суду від 23.06.2020р. у даній справі позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про поділ житлового будинку залишено без розгляду.

Судом також встановлено, що позивач зверталась із заявою до органів поліції щодо дій ОСОБА_3 , на підставі якої 05.04.2018р. були внесені відомості до ЄРДР за №0000671 за ст. 356 КК України із зазначенням фабули, що ОСОБА_3 у 2017р. самовільно захопив частину горища будинку за адресою: АДРЕСА_1 на рівні умовної лінії розмежування часток спільної власності будинку. Однак, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 246771948 від 03.03.2021р., за адресою об`єкта АДРЕСА_1 будь-які відомості щодо нерухомого майна відсутні.

Листом № 1013-6/2349-19 від 28.05.2019р. представнику позивачів надано відповідь Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області на скаргу від 23.05.2019р. щодо перепланування горища по АДРЕСА_1 , у якому повідомлено про відсутність правових підстав для вжиття заходів архітектурно-будівельного контролю, передбачених чинним законодавством.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачі просять усунути перешкоди у здійсненні права користування горищем розташованим за адресою АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу частини самовільно збудованого приміщення на частині горища позивача, включно з бетонним накриттям на самовільно зведеному приміщенні, оскільки такими діями захоплено частину горища позивача в розмірі 1,5м від умовної лінії розподілу.

Згідно з роз`ясненнями п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав, позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Така правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 червня 2018 року у справі № 725/5551/16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором ( ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Тобто захисту підлягає саме порушене право.

Статтею 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є, зокрема, змагальність сторін та свобода надання ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом саме на позивача покладається обов`язок довести ті обставини, які є підставою для звернення, в тому числі порушення права з боку відповідача.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Системний аналіз норм процесуального права дає підстави для висновку про те, що обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, підлягають доказуванню, які не можуть ґрунтуватись на припущеннях та для доказовості того, що відповідачем чиняться перешкоди позивачам у користуванні горищем, останні повинні надати належні докази.

Судом першої інстанції встановлено, і це не заперечувалось відповідачем ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, що ним на горищі житлового будинку АДРЕСА_1 встановлена перегородка, що також підтверджується і фотосвітлинами.

Відмовлячи у задоволенні позову, суд першої інстанції взяв до уваги те, що згідно долученого технічного паспорта на житловий будинок по АДРЕСА_1 , виготовленим Львівським ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 05.11.2012 року, в експлікації приміщень до плану житлового будинку, спірне горище житлового будинку, у такому не відображено, тому встановити на підставі долученого технічного паспорта первинний його стан неможливо.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, і з огляду на те, що відповідач не заперечував влаштування ним стіни (перегородки) на горищі спірного житлового будинку за відсутності згоди іншого співвласника цього горища, вважає, що відсутність в експлікації приміщень до плану житлового будинку АДРЕСА_1 спірного горища, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову.

Крім цього, матеріали справи не містять інформації про зміну розміру, площі горища у житловому будинку АДРЕСА_1 , її зменшення чи збільшення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив також з того, що долученими до справи фотосвітлинами, які зроблені на горищі будинку, показаннями свідка ОСОБА_8 , підтверджується, що позивачі мають доступ до горища, а відтак позивачами не доведено, що відповідачем чиняться перешкоди у користуванні горищем.

Такі висновки суду спростовуються поясненнями ОСОБА_3 , як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, який ствердив про те, що ним на горищі житлового будинку влаштовано стіну (перегородку), яка перешкоджає доступу позивачки ОСОБА_1 на частину горища, що заходиться над частиною приміщень житлового будинку, якими він користується разом зі своєю сім`єю, і метою влаштування цієї стіни була необхідність в обмеженні доступу інших осіб на цю частину горища, з якого можливий вхід до житлових приміщень, якими він користується згідно з усною домовленістю між ним та позивачкою.

А відтак, висновки суду про недоведеність чинення відповідачем перешкод у користуванні горищем в цілому, не відповідають фактичним обставинами справи.

Відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції обґрунтував і тим, що спірний житловий будинок належить сторонам на підставі спільної часткової власності, частки у власності в натурі сторонами не виділені, доказів того, що збудувавши перегородку на горищі, відповідач порушив права позивача, вийшов на її межу належної їй частки на 1, 5 м., суду не надано.

Оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів реального розподілу між співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , в тому числі і горища, належних та допустимих доказів розподілу житлового будинку, в тому числі і горища, за домовленістю між його співвласниками, враховуючи відсутність нотаріально посвідченого договору між співвласниками про порядок володіння та користування належним їм, як співвласникам, житловим будинком, відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, колегія суддів, з врахуванням положень ст. 358 ЦК України, вважає, що порядок володіння та користування житловим будинком, в тому числі і горищем, має здійснюватися співвласниками за їхньою згодою.

Разом з тим встановлено, що стіна (перегородка) на горищі влаштована відповідачем за відсутності згоди іншого співвласника, ОСОБА_1 .

На думку колегії суддів, самовільне влаштування відповідачем стіни (перегородки) на горищі житлового будинку АДРЕСА_1 за відсутності згоди іншого співвласника, ОСОБА_1 на таке переобладнання горища, за відсутності погодженого між співвласниками та підтвердженого документально порядку користування горищем, свідчить про порушення прав позивачки ОСОБА_1 на користування горищем в цілому, а не його частиною,

За вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спірний житловий будинок належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі спільної часткової власності, частки у власності в натурі сторонами не виділені, однак, з врахуванням вищенаведеного, не може погодитися з судом першої інстанції, який відмовляючи в задоволенні позову, в оскаржуваному рішенні вказав на відсутність доказів того, що збудувавши перегородку на горищі, відповідач порушив права позивача.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції не врахував положень ст. 358 ЦК України, яка передбачає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, не врахував відсутність згоди іншого співвласника ОСОБА_1 на влаштування відповідачем стіни (перегородки) на горищі, відсутність реального поділу між співвласниками житлового будинку, в тому числі і горища.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає необґрунтованою та незаконною відмову суду першої інстанції в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає, що не підлягають до задоволення позовні вимоги позивача ОСОБА_4 , оскільки він не є співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 , користується житловим будинком з дозволу його співвласника, його дружини ОСОБА_6 , яка розпорядилася своїм майном у відповідності до вимог ст. 319 ЦПК України, надавши ОСОБА_4 дозвіл на проживання та користування житловим будинком, у спірному житловому будинку він не зареєстрований, а відтак влаштуванням відповідачем стіни (перегородки) на горищі житлового будинку право ОСОБА_4 не є порушеним, а відтак не підлягає судовому захисту

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 вересня 2021 року скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_3 привести до попереднього стану приміщення горища у житловому будинку АДРЕСА_1 шляхом демонтажу самовільних переобладнань горища.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 27.04.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк