Справа № 2-3334/11 Головуючий 1 інстанція- Плахотнюк К.Г.
Проваження № 22-ц/824/6697/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 листопада 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Лановенко Людмили Олегівни на ухвалу судді Голосіївського районного суду м.Києва від 01 лютого 2022 року про зупинення стягнення у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії Приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Лановенко Людмили Олегівни, заінтересована особа: стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форт»,

в с т а н о в и в:

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м.Києва від 24 січня 2022 року відкрите провадження у справі за скаргою боржниці ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Лановенко Л.О., заінтересована особа: стягувач ТОВ «ФК «Форт».

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м.Києва від 01 лютого 2022 року задоволено заяву ОСОБА_1 та зупинене стягнення на підставі виконавчого листа № 2-3334/11 виданого Голосіївським районним судом м.Києва 13 березня 2012 року, про стягнення заборгованості в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк Київська Русь», правонаступником якого є ТОВ «ФК Форт», в сумі 5713662,78 грн., в частині щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 до завершення розгляду скарги.

Не погоджуючись із ухвалою, приватний виконавець Лановенко Л.О. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу судді першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення стягнення, посилаючись на її незаконність, порушення при її постановленні норм матеріального і процесуального права.

Скарга мотивована помилковим посиланням суду на п.15 постанови Пленуму ВССУ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії, або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», де зазначено, що суд не має правазабезпечувати скаргу шляхом зупинення виконавчого провадження, бо це не є повноваженнями суду, а положення ст.ст.149-153 ЦПК України щодо забезпечення позову не

- 2 -

можуть бути застосовані при розгляді скарги. Суд не врахував положення ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», який дозволяє зупиняти стягнення, проте лише у випадку оскарження виконавчого листа або виконавчого напису. Таке зупинення стягнення порушує вимоги закону щодо обов`язковості судового рішення. Судом не врахована постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 березня 2021 року у справі № 752/26606/18.

Заявниця ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги з додатками 22 липня 2022 року направлена згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на вказану нею у скарзі та заяві електронну адресу, що стверджується повідомленням про її доставлення.

В суді апеляційної інстанції приватний виконавець Лановенко Л.О. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати ухвалу оскаржувану судді Голосіївського районного суду м.Києва як незаконну.

Представник боржниціОСОБА_1 адвокат Нікітіна Т.С.в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судової ухвали щодо зупинення стягнення та відсутність підстав для її скасування.

Представник стягувача ТОВ «ФК Форт» адвокат Євдотьєв А.О. всуді апеляційної інстанції апеляційну скаргупідтримав, вважав, що суд безпідставно зупинив стягнення, просив скасувати ухвалу судді Голосіївського районного суду м.Києва.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам судова ухвала не відповідає.

Судом встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Лановенко Л.О. перебуває виконавчий лист виконавчий лист № 2-3334/11, виданий 13 березня 2012 року Голосіївським районним судом м.Києва, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк Київська Русь», правонаступником якого є ТОВ «ФК Форт», заборгованості в сумі 5713662,78 грн. (виконавче провадження № 62767537).

07 грудня 2021 року боржниця ОСОБА_1 подала до суду скаргу на дії приватного виконавця Лановенко Л.О. з приводу недотримання виконавцем процедури проведення оцінки нерухомого майна у вигляді належного їй домоволодіння на АДРЕСА_1 .

20 січня 2022 року ОСОБА_1 подала до суду заяву, в якій просила зупинити стягнення за виконавчим листом Голосіївського районного суд м.Києва № 2-3334/11 від 13 березня 2012 року про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк Київська Русь», правонаступником якого є ТОВ «ФК Форт», в сумі 5713662,78 грн., в частині щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 до завершення розгляду скарги.

Задовольняючи заяву про зупинення стягнення за виконавчим листом,суддя першої інстанції виходив із наявності для цього підстав.

- 3 -

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками судді, які не грунутється на законі та є помилковими з наступних підстав.

Відповідно до ст.1291 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до приписів ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини в пілотному рішенні у справі «Іванов проти України», право на суд, захищене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції»). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії»). Необґрунтована затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення становить порушення Конвенції (рішення у справі «Бурдов проти Росії»).

Умови та порядок примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) визначено Законом України «Про виконавче провадження».

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає обов`язок суду розглянути у десятиденний строк скарги на рішення, дії або бездіяльність державного чи приватного виконавця (ст.447-451 ЦПК України).

Питання забезпечення позову врегульовані ст.ст.149-150 ЦПК України, які містять положення щодо підстав, способів і порядку вжиття заходів забезпечення позову. Зокрема, згідно з ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Водночас, ні Глава VІІ ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень», ні інші положення ЦПК України не містять правової норми, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому ст.ст.149, 150 ЦПК України, вживати заходи забезпечення скарги на дії державного чи приватного виконавця шляхом зупинення реалізації описаного та арештованого майна.

Таким чином, розглядаючи скаргу на дії державного чи приватного виконавця у порядку ст.ст.447, 450, 451 ЦПК України, суд не наділений повноваженнями вирішувати питання щодо вжиття заходів так би мовити «забезпечення скарги» шляхом зупинення стягнення за виконавчим листомабо зупинення реалізації майна, адже за приписами ст.34 Закону України «Про виконавче провадження» вирішення питання про зупинення вчинення виконавчих дій відноситься виключно до компетенції державного виконавця.

Аналогічні роз`яснення містить п.15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії, або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», згідно якого при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду.

- 4 -

Отже, у судді не було повноважень задовольняти клопотання боржниці ОСОБА_1 і зупиняти стягнення за виконавчим листом до завершення розгляду скарги по суті, а вживши таких заходів, суддя порушив як норми процесуального закону, так і норми Закону України «Про виконавче провадження».

Такі висновки щодо неможливості забезпечення скарги шляхом зупинення стягнення за виконавчим листомабо зупинення реалізації майна сформовані у цілому ряді рішень Верховного Суду та є усталеними.

Так в ухвалі Верховного Суду від 29 листопада 2019 року у справі № 760/24587/19, де погодившись із законністю і обгрунтованістю постанови апеляційного суду, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції про зупинення стягнення з боржника на підставі виконавчого документа, Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що суд першої інстанції при забезпеченні скарги шляхом зупинення стягнення з боржника на підставі виконавчого документа вийшов за межі своїх процесуальних повноважень, оскільки в ЦПК України відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження вживати заходи забезпечення скарги на дії державного чи приватного виконавця шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа. Згідно із п.2 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 752/26606/18, скасовуючи судові рішення, якими задоволено заяву борожника про забезпечення скарги шляхом зупинення стягнення та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні заяви, Верховний Суд зазначив, що положення ст.ст.149-153 ЦПК України, які регламентують забезпечення позову, не можуть застосовуватися при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного чи приватного виконавця (ст.ст.447-451 ЦПК України), поданої у порядку здійснення судового контролю за виконанням рішення суду, яке набрало законної сили (стягнення за яким не зупинялось) і підлягає примусовому виконанню в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». У ЦПК України немає правової норми, яка б надавала суду повноваження у порядку, передбаченому статтями 149, 150 ЦПК України, вживати заходи забезпечення скарги на дії державного виконавця шляхом зупинення реалізації майна. Отже, суд не наділений повноваженнями вирішувати питання щодо вжиття таких заходів, як забезпечення скарги на дії, рішення виконавця шляхом зупинення реалізації майна, оскільки вирішення питання про зупинення вчинення виконавчих дій належить виключно до компетенції виконавця.

Такаж правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду від 12 листопада 2018 року у справі № 161/10648/18 та від 29 жовтня 2018 року у справі № 766/10773/18-ц.

При цьому посилання суду в ухвалі на п.2 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження» щодо можливості виконавця зупинити виконавчі дії у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа недоречні та свідчать про помилкове тлумачення судом закону.

Вказана норма (п.2 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження») кореспондується із приписами п.6 ч.1 ст.150 ЦПК України, згідно якої суд у порядку забезпечення позову може зупинити стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку, чого у справі не встановлено. Тобто ОСОБА_1 в даній справі оскаржує дії виконавця, оскарження виконавочго документа не є предметом розгляду.

Суддя наведеного не врахував та помилково забезпечив скаргу шляхом зупинення стягнення за виконавчим листом.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення

- 5 -

повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів приходить до висновку, що ухвала підлягає до скасування у зв`язку із порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що клопотання боржниці ОСОБА_1 про зупинення стягнення за виконавчим листом не підлягає до задоволення, оскільки цивільний процесуальний закон не передбачає можливості вжиття таких заходів при розгляді скарги на дії виконавця.

Водночас апеляційний суд задовльняє скаргу частково, оскільки не погоджується із усіма доводами апеляційної скарги, а саме, про те, що суд може зупинити стягнення лише якщо це стосується оскарження виконавчого напису, що очевидно суперечить п.6 ч.1 ст.150 ЦПК України, в якому під терміном «виконачий документ, який оскаржується боржником» слід розуміти будь-який виконавчий документ у розумінні ст.3 Закону України «Про виконавче провадження», а не лише виконавчий напис.

Однак як вище вказувалося у цій спарві боржниця ОСОБА_1 не оскаржує виконавчий лист, що виключає зупинення його виконання.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Лановенко Людмили Олегівни задоволити частково.

Ухвалу судді Голосіївського районного суду м.Києва від 01 лютого 2022 року скасувати. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення стягнення стягнення за виконавчим листом відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: