Справа № 460/625/18 Головуючий у 1 інстанції: Карпин І.М.
Провадження № 22-ц/811/3594/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Симця В.І.,

з участю: позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Кубаренка В.Б., представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Хром`як У.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Кубаренка Володимира Богдановича на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 31 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Яворівської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на землю, -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2018 року ОСОБА_1 з позовом до Краковецької селищної ради Яворівського району Львівської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право приватної власності на землю.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням №46 виконавчого комітету Краковецької селищної ради народних депутатів від 24.11.1996 надано йому у приватну власність земельну ділянку площею 15 арів під будівництво індивідуального житлового будинку та господарських будівель в АДРЕСА_1 . В 1997 році головним архітектором Яворівського району Яворівської районної державної адміністрації видано будівельний паспорт на забудову земельної ділянки виділеної індивідуальному забудовнику в АДРЕСА_1 . 04.03.1998 року на підставі рішення №46 виконкому Краковецької селищної ради народних депутатів від 20.11.1996 у відповідності з проектом забудови земельної ділянки в присутності представника виконкому Краковецької селищної ради народних депутатів ОСОБА_3 встановили в натурі межі земельної ділянки виділеної йому для будівництва індивідуального житлового будинку і господарських будівель площею 1500 кв.м в АДРЕСА_1 . 04.03.1998 отримав дозвіл від Держархбудконтролю на право закладки фундаментів під індивідуальне будівництво двоповерхового житлового будинку за проектом 184-000-382-86-АС та господарської будівлі за проектом №ГБ - 1/76, згідно з планом земельної ділянки по АДРЕСА_1 . 28.07.2016 з витягу державного земельного кадастру про земельну ділянку дізнався, що спірна земельна ділянка знаходиться на праві приватної власності ОСОБА_2 , який отримав таку на підставі рішення №666 Краковецької селищної ради Яворівського району Львівської області від 27.03.2009. Вважає рішення Краковецької селищної ради Яворівського району Львівської області №666 від 27.03.2009 незаконним, оскільки всупереч вимог земельного законодавства селищна рада повторно передала земельну ділянку у приватну власність, яку ще у 1996 році передала йому рішенням №46. Жодного судового рішення про вилучення у нього земельної ділянки немає. Державний акт на право власності на землю, виданий 09.06.2009 на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,15 га, що розташована у в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :11:001:0154 підлягає скасуванню, оскільки він виданий на підставі незаконного рішення №666 від 27.03.2009. Просив визнати незаконним та скасувати рішення ХІХ сесії V скликання Краковецької селищної ради Яворівського району Львівської області від 27.03.2009 про передачу безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 площею 0,15 га ОСОБА_2 та державний акт на право приватної власності на землю, виданий 09.06.2009 на ім`я ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 31 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Кубаренко Володимир Богданович, подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням чинного законодавства, а судом першої інстанції не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Звертає увагу суду, що в апелянта знаходиться на руках рішення №46 виконавчого комітету Краковецької селищної ради народних депутатів від 20.11.1996 року, яким надано ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку площею 15 арів під будівництво індивідуального житлового будинку та господарських будівель в АДРЕСА_1 .

Вказує, що рішення №666 Краковецької селищної ради Яворівського району Львівської області від 27.03.2009 року, яким надано у приватну власність ОСОБА_2 спірну земельну ділянку є незаконним, оскільки Краковецькою селищною радою не скасовано своє попереднє рішення, яким вже вирішено статус спірної земельної ділянки.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Кубаренка В.Б. на підтримання доводів апеляційної скарги, представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Хром`як У.В. на її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки позивач ОСОБА_1 у встановленому законом порядку не набув право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , а відтак його майнові права набуттям права власності на земельну ділянку відповідачем ОСОБА_2 не порушуються.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

ОСОБА_1 покликається на те, що рішенням виконавчого комітету Краковецької селищної ради Яворівського району Львівської області №46 від 20.11.1996 йому надано у приватну власність земельну ділянку площею 15 арів в АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку (господарських будівель).

Судом встановлено, що відповідно до рішення Краковецької селищної ради Яворівського району Львівської області №666 від 27.03.2009 «Про передачу безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд гр. ОСОБА_2 в с.Краковець» ОСОБА_2 передано безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 площею 0,15 га. Відомості про прийняття вказаного рішення містяться в протоколі Краковецької селищної ради ХІХ сесії V скликання №19 від 27.03.2009.

На підставі рішення Краковецької селищної ради Яворівського району Львівської області №666 від 27.03.2009 ОСОБА_2 09.06.2010 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 площею 0,15 га, кадастровий номер :11:001:0154.

Відповідачем ОСОБА_2 надано відповідь Городоцького управління Головного управління ДФС у Львівській області від 28.02.2019 на підтвердження сплати земельного податку з фізичних осіб за період 2012-2018 р.р., однак відомостей про земельну ділянку за яку сплачувався земельний податок у вказаний період не зазначено.

В судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_4 , який з 2003 року по 2006 рік перебував на посаді голови Краковецької селищної ради, ствердив, що селищна рада надавала громадянам земельні ділянки, які не були у власності інших громадян, рішення приймали з дотриманням вимог закону, чітко пригадати чи відповідачу ОСОБА_2 надавалась земельна ділянка не пригадує, однак якщо є відповідне рішення, то питання розглядалось селищною радою.

Між сторонами виник спір з приводу набуття права власності на земельну ділянку площею 0,15 га, що розташована у АДРЕСА_1 .

На час прийняття рішення виконавчого комітету Краковецької селищної ради Яворівського району Львівської області №46 від 20.11.1996 про передачу у приватну власність земельну ділянку площею 15 арів в АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку (господарських будівель) на яке посилається ОСОБА_1 був чинним Земельний кодекс України (далі - ЗК України) №561-XII від 18 грудня 1990 року, який втратив чинність 01.01.2002 року.

Згідно частини другої статті 3 ЗК України 1990 року (в редакції, чинній на момент передачі земельної ділянки у власність) розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.

Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 6 ЗК України 1990 року, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції, зокрема безплатно для ведення садівництва.

За положеннями статей 4, 7 ЗК України 1990 року землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватись в колективну або приватну власність і надаватись у користування.

Статтями 17, 18 ЗК України 1990 року визначався порядок та підстави надання громадянам у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності за рішенням органів державної влади в межах їх повноважень.

Так, згідно з частиною першою статті 17 ЗК України 1990 року передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цьогоКодексу. Земельні ділянки із зазначеного за використанням переліку передавались у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь, товариств і кооперативів тощо).

Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення (частини четвертої - шостої статті 17 ЗК України 1990 року).

Згідно зі статтею 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Статтею 23 ЗК України від 18 грудня 1990 року передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується Державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми Державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Таким чином, у ЗК України 1990 року законодавець визначив, що право власності на земельну ділянку виникає лише після обов`язкового настання двох умов: 1) встановлення землевпорядною організацією меж земельної ділянки в натурі і 2) одержання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені статтею 23 ЗК України 1990 року (Державними актами). Проте дію статті 23 зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених Декретом від 26 грудня 1992 року №15-92.

Пунктом 3 вказаного Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею Державного акта на право приватної власності на землю.

Отже, пункт 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Таким чином, рішення міської ради про передачу у власність земельної ділянки саме по собі не є правовстановлюючим документом, а лише створює правову підставу для оформлення речового права на землю у встановленому законодавством порядку.

01 січня 2002 року ЗК України від 18 грудня 1990 року втратив чинність та набрав чинності ЗК України від 25.10.2001 року №2768-III, у пункті 7 Перехідних положень (Розділ X) якого зазначено, що за громадянами та юридичними особами, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше чинним законодавством, зберігаються права на ці ділянки.

Положення про посвідчення Державними актами права власності та користування земельними ділянками містяться також у ЗК України від 25 жовтня 2001 року.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку та право постійного користування і право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статті 140, 142, 143 ЗК України містять вичерпний перелік підстав припинення прав на земельну ділянку. Але зазначені норми Закону застосовуються у випадку, коли право набуто в установленому законом порядку.

Відповідно частини частин першої - другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з частинами шостою-сьомою статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Відповідно до частини другої статті 95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини першої статті 21 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданої органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Отже, недійсним у судовому порядку може бути визнано акт (рішення) органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових осіб, якщо він не відповідає вимогам законодавства та (або) визначеній законом компетенції органу, який видав акт (рішення), але при цьому обов`язковою умовою для визнання акту недійсним є порушення в зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

В силу статті 41 Конституції України, статті 90 ЗК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Власники земельних ділянок мають право продавати, іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, самостійно господарювати на своїй землі. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно зі статтями 152, 153, 155 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених Земельним кодексом та іншими Законами України. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосуванням інших, передбачених Законом способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин другої, третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 в порушення вимог закону не оформив право власності на спірну земельну ділянку, державного акту на право власності на земельну ділянку у встановленому порядку не отримав.

Акт виносу в натурі меж земельної ділянки і розбивки будівель від 04.03.1998р., на який посилається позивач не міститься підпису представника виконкому Краковецької селищної ради Яворівського району Львівської області.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку не набув права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , а відтак його майнові права набуттям права власності на земельну ділянку відповідачем ОСОБА_2 не порушуються.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кубаренко Володимира Богдановича залишити без задоволення.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 31 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22 квітня 2022 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.