КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/216/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Ігнатченко Н.В., суддів: Мережко М.В., Савченка С.І., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районногосуду міста Києва від 16 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення і за об`єднаним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування нерухомим майном та зняття з реєстраційного обліку,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив зобов`язати відповідача усунути йому перешкоди у проживанні та користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та вселити його у вказану квартиру.

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому з збільшених позовних вимог просив визнати відповідачів такими що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 та зобов'язати не чинити йому та його представникам перешкод у користуванні квартирою за вищевказаною адресою.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2020 року за клопотанням представника ОСОБА_1 - адвоката Волкова А.В. об`єднано в одне провадження справу за позовом ОСОБА_5 зі справою за позовом ОСОБА_1

9 липня 2021 року до суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_2 про зміну предмета його позову про визнання осіб такими, що втратили право користування нерухомим майном та зняття з реєстраційного обліку, в якій він просив визнати відповідачів такими, що позбавлені права власності на квартиру АДРЕСА_1 , та вселити його до зазначеного житлового приміщення.

В судовому засіданні 16 вересня 2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Шеремет М.О. заявила клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням у справі № 752/10483/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «Мегаінвест Сервіс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І.В. про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та зобов`язання державного реєстратора скасувати запис про державну реєстрацію, яка знаходиться у провадженні судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року прийнято до розгляду заяву представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 від 9 липня 2021 року про зміну предмета позову.

Змінено предмет позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування нерухомим майном та зняття з реєстраційного обліку за заявою про зміну предмету позову від 9 липня 2021 року.

Заяву представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 про зупинення провадження у справі задоволено.

Зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення і за об`єднаним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування нерухомим майном та зняття з реєстраційного обліку до набрання законної сили рішення Голосіївського районного суду м. Києва у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «Мегаінвест Сервіс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І.В. про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та зобов`язання державного реєстратора скасувати запис про державну реєстрацію(№ 752/10483/20).

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині зупинення провадження у справі, ОСОБА_1 через представника - адвоката Волкова А.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та істотного порушення норм процесуального права, а справу направити для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що зупиняючи провадження у даній справі до ухвалення рішення у справі № 752/10483/20, суд першої інстанції не звернув уваги, що відсутність остаточного рішення у вказаній справі не є підставою, що унеможливлює вирішення спору між сторонами щодо вселення до квартири, яка була предметом іпотеки та право користування якою ОСОБА_1 з родиною був незаконно позбавлений,оскільки останній просить захистити його право на житло, незалежно від наявності чи відсутності наразі у нього права власності, тим більше ураховуючи те, що за ним зберігається реєстрація місця проживання у спірній квартирі. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи, а зупинення провадження у справі не може суперечити принципу ефективності судового процесу, направленого на недопущення затягування розгляду справи. У даному випадку з боку відповідача відбулися дії, які всупереч порядку виселення особи призвели до того, що ОСОБА_1 разом з родиною не мають доступу до свого законного житла, в якому проживали 25 років, а зупинення провадження у даній справі, яка вже тривалий час розглядається, призведе до ще більшого затягування розгляду спору. Суд першої інстанції не врахував висновки, викладені в постанові ОП КЦС Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18, а саме, що виселення з іпотечного житла, набутого частково за кредитні, а частково за власні кошти, без надання іншого житла не допускається.

Відзиви на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надійшли.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо зупинення провадження у справі.

Згідно із частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зупинення провадження у справі до вирішення судом спору між сторонами та іншими особами щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та зобов`язання державного реєстратора скасувати запис про державну реєстрацію права власності відповідача на спірне житлове приміщення, оскільки такі справи взаємопов`язані та існують обставини, що унеможливлюють продовження розгляду даної справи.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

За змістом пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

У такому випадку провадження у справі зупиняється до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи (пункт 5 частини першої статті 253 ЦПК України).

Аналіз наведених положень закону дає підстави для висновку, що на підставі пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, суд зупиняє провадження у справі, лише у тому випадку, коли її неможливо розглянути у зв`язку з тим, що питання про наявність певних фактів, від яких залежить її вирішення, відповідно до чинного законодавства вирішується в іншій цивільній, господарській або кримінальній справі чи у справі, що розглядається в адміністративному порядку. Сам по собі розгляд питання іншим органом, не пов`язаний зі встановленням наявності чи відсутності таких фактів, не є підставою для зупинення провадження. Зупинення провадження в цивільній справі з мотивів наявності іншої справи, яка розглядається в порядку цивільного, кримінального, господарського чи адміністративного судочинства, може мати місце тільки в тому разі, коли в цій, іншій, справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав заявлених у цивільній справі вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Таким чином, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиціальне значення для іншої справи.

Судом встановлено, що у справі № 752/20249/19, яка переглядається апеляційним судом, предметом спору, зокрема, є усунення перешкод з боку ОСОБА_2 у проживанні та користуванні ОСОБА_1 житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та вселення позивача у вказану квартиру.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначав про порушення його житлових прав як законного користувача квартири АДРЕСА_1 з 1994 року, яка була предметом іпотеки за іпотечним договором від 18 вересня 2007 року та за рахунок якої іпотекодержатель ТОВ «Мегаінвест Сервіс» задовольнило набуте у ПАТ «Дельта Банк» відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги від 31 липня 2019 року право грошової вимоги за кредитним договором від 18 вересня 2007 року шляхом відчуження вказаної квартири від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 покупцю ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 9 вересня 2019 року в порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Позивач вказував, що всупереч вимогам закону відповідач самовільно виселив його та його дружину зі спірної квартири, змінив замки на вхідних дверях та чинить перешкоди у доступі до житла.

У заяві про зміну предмета позову від 9 липня 2021 року, яка прийнята судом до розгляду, ОСОБА_2 посилався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 9 вересня 2019 року. Після придбання вищевказаної квартири йому стало відомо, що в ній зареєстровані без будь-яких на те правових підстав сторонні особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які не проживають у цьому житловому приміщенні тривалий час. Будь-яких усних чи письмових домовленостей між позивачем та відповідачами щодо їх проживання у квартирі також не було, останні не є членами сім`ї позивача, а лише перебувають на реєстраційному обліку у квартирі. На прохання позивача щодо добровільного зняття з реєстраційного обліку відповідачі ніяким чином не реагують, тим самим порушують права позивача як власника квартири та не дають повноцінно реалізувати свої права щодо володіння, користування та розпорядження майном.

З матеріалів справи вбачається, що починаючи з 5 червня 2020 року у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва (суддя Плахотнюк К.Г.) перебуває цивільна справа № 752/10483/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «Мегаінвест Сервіс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І.В. про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та зобов`язання державного реєстратора скасувати запис про державну реєстрацію.

Предметом розгляду вказаної справи, яка ініційована саме ОСОБА_1 , є правомірність договору купівлі-продажу спірної квартири від 9 вересня 2019 року, укладеного між ТОВ «Мегаінвест Сервіс» та ОСОБА_2 , а також зобов`язання нотаріуса скасувати запис про державну реєстрацію права власності останнього на квартиру від 9 вересня 2019 року.

Колегія суддів констатує, що з огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду першої інстанції слід було у даному конкретному випадку з`ясовувати: як саме пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається цим же судом в іншому складі; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.

Пов`язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Проте, суд першої інстанції у порушення вимог пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, зазначивши лише про іншу справу щодо про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та зобов`язання державного реєстратора скасувати запис про державну реєстрацію, до вирішення якої зупиняється провадження у даній справі про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, не навів жодних мотивів неможливості розгляду спору, не проаналізував предмети та підстави позовів у справах і не вказав обставин, які б давали обґрунтовані підстави для висновку про те, що наявність спору у справі щодо укладеного правочину про відчуження нерухомого майна в порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», виключає можливість на підставі наявних доказів самостійно встановити при розгляді даної справи наявність обставин, якими позивач обґрунтував свої позовні вимоги, а саме: порушення його житлових прав.

Так, Конституцією України передбачено як захист права власності (стаття 41), так і захист права на житло (стаття 47).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Утім, поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції (висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року, прийнятої у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19)).

Отже, право власності та право на житло можуть реалізуватися особами і захищатися в судовому порядку в сукупності або окремо в розумінні статей 6, 8 Конвенції,залежно від обставин спірних правовідносин.

Усталена практика Верховного Суду України та Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК УРСР (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18), від 5 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19) та від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19).

Зупиняючи провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням суду у справі № 752/10483/20, суд першої інстанції не врахував, що відсутність остаточного судового рішення у цій справі не є підставою, що унеможливлює вирішення спору між сторонами щодо вселення до квартири, яка була предметом іпотеки та порушення права користування якою є предметом судового розгляду,оскільки позивач просив захистити його право на житло, незалежно від наявності чи відсутності наразі у нього права власності на нього, тим більше, що правомірність реєстрації місця проживання позивача у спірній квартирі взагалі не є предметом судового розгляду за обома позовами.

Отже, перебування у провадженні суду цивільної справи № 752/10483/20 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та зобов`язання державного реєстратора скасувати запис про державну реєстрацію з відмінним складом її учасників ніж в справі, яка переглядається апеляційним судом, та різним предметом судового розгляду ніяким чином не впливає на можливість вирішення між сторонами спору щодо усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення у зазначену квартиру, а також про визнання осіб такими, що позбавлені права власності на квартиру та вселення до вказаного житлового приміщення.

Суд першої інстанції на вищенаведене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про задоволення клопотання сторони відповідача про зупинення провадження у справі в зв`язку із неможливістю розгляду даної справи до вирішення іншого спору, що розглядається в порядку цивільного судочинства цим же судом в іншому складі.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що між справами, які розглядаються Голосіївським районним судом м. Києва, не існує тісного матеріально-правового зв`язку, який повинен виражатися в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиціальне значення для іншої справи, а подані сторонами докази та підстави заявлених позовів дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, тому доводи представника відповідача не свідчили про обов`язок суду першої інстанції зупинити провадження у справі на підставі пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України.

Крім того, безпідставно зупинивши провадження у справі, суд порушив право позивача на справедливий суд та розумні строки розгляду справи з огляду й на те, що позов було пред`явлено ним ще у вересні 2019 року, об`єднання справ відбулось 20 жовтня 2020 року, підготовчі судові засідання неодноразово відкладалась або справа знімалась з розгляду з різних причин і підтовче провадження у справі не закінчено.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення ЄСПЛ у справі «Фрідлендер проти Франції» «Федіна проти України» від 2 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 8 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 2 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 5 лютого 2004 року).

ЄСПЛ також наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції з порушенням вимог пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України безпідставно зупинив провадження у справі, оскільки таке зупинення суперечить принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи й перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо зупинення провадження є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Оскільки справа передається для продовження розгляду до суду першої інстанції, то відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року скасувати, справу № 752/20249/19за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення і за об`єднаним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування нерухомим майном та зняття з реєстраційного обліку направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: Н.В. Ігнатченко

М.В. Мережко

С.І. Савченко