УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2022 Справа №607/14505/22

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді В.М. Братасюка, секретаря судового засідання М.О. Мокрій

за участі представника позивача Ю.Ю. Чудопалова

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні заяву представника позивачки ОСОБА_1 про забезпечення позову,-

в с т а н о в и в :

До Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області подано позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,третя особа без самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Федірко Галина Миронівна про визнання недійсним договору дарування 1/8 частки житлового будинку АДРЕСА_1 від 04.10.2022 року в реєстрі за № 1055, та скасування рішення й державної реєстрації права власності на нерухоме майно

25.10.2022 року представником позивачки ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, шляхом заборони вчиняти будь які дії спрямовані на обтяження борговими чи іншими зобов`язаннями, зокрема передачі в заставу, заклад, а також заборони відчуження чи передавати права володіння, користування та розпорядження житлового будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 25.10.2022 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. Ухвала є чинною.

03.11.2022 року представником позивачки ОСОБА_1 подано чергову заяву про забезпечення позову, шляхом заборони вчиняти будь які дії спрямовані на обтяження борговими чи іншими зобов`язаннями, зокрема передачі в заставу, заклад, а також заборони відчуження чи передавати права володіння, користування та розпорядження 1/8 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 03.11.2022 року, заяву про забезпечення позову повернено позивачці ОСОБА_1 , оскільки Судом було встановлено факт відсутності сплати судового збору за розгляд заяви про забезпечення позову 03.11.2022 року.

23.11.2022 року представник позивача звернувся з ще однією заявою про забезпечення позову, шляхом заборони вчиняти будь які дії спрямовані на обтяження борговими чи іншими зобов`язаннями, зокрема передачі в заставу, заклад, а також заборони відчуження чи передавати права володіння, користування та розпорядження 1/8 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності.

Необхідність вжиття заходів мотивує тією обставиною, що відповідач 2 ОСОБА_4 в будь який момент може розпорядитися спірним майном і відчужити його чи обтяжити борговими зобов`язаннями, що унеможливить в подальшому виконання рішення суду чи значно утруднить його виконання.

Вирішуючи питання забезпечення позову суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, в тому числі забороною вчиняти певні дії.

Вимогами п. 3-4 ч. 1 ст. 151 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Також слід зазначити, що статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення ст.ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч.3 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Разом з тим, на відміну від адміністративного судочинства, визначальний принцип цивільного судочинства полягає у змагальності сторін, тобто у покладанні обов`язку доказування обставин в обґрунтування вимог/заперечень покладається на кожну із сторін процесу.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, та певні протоколи до неї, і ця обставина з огляду на приписи ч.1 ст. 9 Конституції України, Закону України від 29.06.2004 року «Про міжнародні договори» свідчить про обов`язковість застосування національними судами України норм Конвенції.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статі 1 Протоколу №1, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються і поставленою метою. (Рішення ЄСПЛ у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28.07.1999 року, заява №22774/93).

Відтак суд наголошує, що диспозиція ст. 149, 150-153 ЦПК України, яка дозволяє суду забезпечити позов шляхом обмеження власника щодо розпорядження його майном, або ж заборони відчуження майна, носить оціночний характер судом ризиків заподіяння шкоди інтересам позивача.

А тому, навіть якщо між сторонами і існує спір, рішення суду, постановлене у формі ухвали, про обмеження у праві на майно, тобто втручання в основоположне право особи вільно володіти майном, до ухвалення остаточного рішення у справі - не може ґрунтуватися виключно на припущеннях позивача, про те, що відповідач може чи має намір обтяжити чи відчужити належне йому майно, саме з метою ухиляння від виконання судового рішення.

При цьому, суд наголошує, що оскільки позивачем ставиться питання про втручання судовим рішенням в основоположне право особи вільно володіти майном, до ухвалення остаточного рішення у справі, для суду є несправедливим та нерозумним «формальний» підхід для вирішення питання забезпечення позову шляхом задоволення виключно шляхом дослідження чи дотримано позивачем форми заяви про забезпечення позову, без з`ясування дійсних відносин сторін спору.

Перш за усе - спірний правочин укладався з приводу відчуження незначної ідеальної частки у нерухомому майні 1/8 частки будинку. Відтак Суду є незрозумілими ризики відчуження відповідачем 2 означеної частки яким це чином може значно утруднити чи зробити неможливими відновлення прав позивачки і дітей (і яких саме??), в чиєму повному володінні та розпорядженні залишається 7/8 ідеальної частки житлового будинку АДРЕСА_1 , як це й було до укладання спірного правочину.

Окрім цього для Суду також є незрозумілим, в який спосіб відповідач 2 зможе обтяжити, іншими словами передати ідеальну частку будинку в заставу (іпотеку), якщо частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності/спеціального майнового права на неї як на окремий об`єкт нерухомості (ст. 5 ЗУ Про іпотеку), - що у даному випадку відсутнє.

Таким чином, враховуючи предмет даного позову, наведені заявником докази та обґрунтування заявлених вимог у заяві про вжиття заходів забезпечення позову, їх розумність та адекватність, наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, суд з урахуванням забезпечення збалансованості інтересів сторін, приходить до переконання, що подана завником заява про забезпечення позову до задоволення не підлягає, оскільки в заяві не зазначено вартості майна станом на момент звернення з відповідною заявою, що унеможливлює встановлення співмірності заявлених вимог, визначення розміру зустрічного забезпечення із врахуванням тієї ж співмірності із заходами забезпечення позову, крім тогопозивачем не вказано жодних обґрунтувань для застосування заходів забезпечення позову у визначений ним спосіб та не подано доказів, що невжиття заходів утруднить чи зробить неможливим виконання саме рішення суду.

Керуючись ст. 149-153 ЦПК України ,-

у х в а л и в :

В задоволенні заяви представника позивачки ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь які дії спрямовані на обтяження борговими чи іншими зобов`язаннями, зокрема передачі в заставу, заклад, а також заборони відчуження чи передавати права володіння, користування та розпорядження 1/8 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції, у 15-денний строк з дня проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк