РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2022 року

м. Рівне

Справа № 562/829/21

Провадження № 22-ц/4815/185/22

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді:Хилевич С.В., Шимків С.С.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Здолбунівське» Здолбунівської міської ради Рівненської області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Комунального підприємства «Здолбунівське» Здолбунівської міської ради , просила визнати її звільнення з роботи незаконним, поновити на посаді прибиральниці КП «Здолбунівське» та стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Обґрунтовуючи вимоги, зазначила, що з серпня 2020 року прийнята на посаду - прибиральниці території КП «Здолбунівське» Здолбунівської міської ради і виконувала свої обов`язки по АДРЕСА_1 у притулку для собак. Їй почали погрожувати, що змусять підмітати вулицю, оскільки в посаді не вказано, що працевлаштована у притулок.

17 лютого 2021 року вона принесла на роботу лікарняний лист, її заставили написати заяву про звільнення з роботи. Того ж дня, її повідомили, що вона буде прийнята на посаду безпосередньо до «притулку для собак», тому написала заяву на звільнення. З нею не проведено повного розрахунку при звільненні, не видавалася трудова книжка.

Наступного дня, коли вона прийшла на роботу в «притулок для собак», її не допустили до роботи та повідомили, що вона звільнена з роботи. Відразу написала заяву про відкликання попередньої заяви, яку відмовилися приймати, тому направила заяву поштою. 26 лютого 2021 року в черговий раз її не допустили до роботи, вважає своє звільнення з роботи незаконним.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства «Здолбунівське» Здолбунівської міської ради Рівненської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2213 грн. 51 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що заяву про звільнення написала під тиском та під впливом обману. Місцевий суд зробив помилковий висновок щодо відсутності у неї права на відкликання заяви про звільнення за відсутності згоди роботодавця. На заяві про звільнення накладена резолюція майстра дільниці С. Цибульського, який не мав права діяти від імені комунального підприємства. Крім того, звільнення проведено в день, коли вона не працювала, а перебувала на лікарняному. Вважає, що підстав для зменшення розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не було. Не виплата заробітної плати відбулася виключно з вини відповідача. Про свою помилку він дізнався, коли подавав відзив на позов. Однак не усунув її, а намагався приховати. Просить рішення Здолбунівського районного суду від 11 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу, КП «Здолбунівське» зазначає, що жодного тиску на ОСОБА_1 не здійснювалось, що підтверджується показаннями свідків. Угода сторін виражена у заяві позивача та наказі відповідача, анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Оскільки апелянт в день звільнення не працювала, а тому розрахунок повинен бути проведений не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, якої позивач пред`явлено не було. Місцевий суд обґрунтовано зменшив розмір сум середнього заробітку. Вказує, що розрахунок з позивачкою був здійснений вчасно, але кошти помилково перерахували на рахунок батька ОСОБА_1 , який раніше також працював на підприємстві.

Просить рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 серпня 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони в судове засідання не з`явились і причина їх неявки з огляду на норми ч.2 ст.372, п.2 ч.3 ст.223 ЦПК України, визнана не поважною.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, 04.08.2020 позивачку ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду прибиральника території КП «Здолбунівське» Здолбунівської міської ради Рівненської області, що підтверджується копією наказу № 110-к від 03.08.2020.

На підставі заяви позивачки від 17.02.2021 про звільнення з займаної посади за згодою двох сторін, наказом № 22-к ОСОБА_1 , прибиральника території, звільнено з роботи 17.02.2021 за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України.

18.02.2021 позивач надіслала відповідачу рекомендованим листом заяву про відкликання своєї заяви про звільнення за згодою сторін.

Повний розрахунок по виплаті заробітної плати ОСОБА_1 проведений 11.06.2021 року у розмірі 2213,51 грн., згідно платіжного доручення № 150 від 11.06.2021.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, трудовий договір може бути припинений за угодою сторін. Угода сторін є самостійною підставою для припинення трудового договору, яка відрізняється від припинення трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника тим, що у цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року за № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Припинення трудового договору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, є можливим у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу, припинено може бути, як строковий трудовий договір так і укладений на невизначений строк.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу, день звільнення визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені в письмовій формі, і якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення.

Як вбачається з заяви ОСОБА_1 вона просила звільнити її 17.02.2021 року, що свідчить про її волевиявлення звільнитися саме з 17.02.2021 року, а її доводи про тиск та обман роботодавця, що стали підставою для написання такої заяви не знайшли свого підтвердження.

Наказом директора КП «Здолбунівське» № 22-К від 17.02.2021 року ОСОБА_1 звільнено з 17.02.2021 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Заяву про відкликання направлено засобами поштового зв`язку 18.02.2021 року, тобто вже після прийняття наказу про звільнення з обумовленої в заяві дати. Заява ж про відкликання не спростовує наявність волевиявлення під час ініціювання процедури звільнення за угодою сторін та на момент прийняття наказу № 22-К від 17.02.2021 року, тому не могла бути підставою анулювання угоди.

Пленум Верховного Суду України у п. 17 згаданої постанови від 6 листопада 1992 року за № 9 роз`яснив, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Звільнення відбулось на підставі п.1 ст.36 КЗпП за заявою працівника ОСОБА_1 , а тому доводи про незаконність звільнення через перебування її на лікарняному не заслуговують на увагу, оскільки ініціатива власника в даному випадку була відсутня.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України суд першої інстанції врахував:

1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, місцевий суд обґрунтовано зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

При цьому врахував ту обставину, що позивач була звільнена за згодою сторін, на момент звільнення заборгованість по заробітній платі становила 2213,51 грн. Місцевий суд вбачав очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а тому визнав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, вважає, що він повністю узгоджується з позиціями Верхового Суду, зокрема у справі № 761/9584/15-ц, та відповідає вимогам чинного законодавства.

Крім цього, визначена місцевим судом сума стягнення середнього заробітку не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та встановленими фактичними обставинами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, понесені апелянтом судові витрати відносяться на його рахунок.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.В. Хилевич

С.С. Шимків