Номер провадження: 22-ц/813/5045/22
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Заїкіна А.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи це тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву № б/н від 23.09.2010 року, підтвердивши, що він був повністю проінформований про умови кредитування, які були надані йому для ознайомлення у письмовій формі. Банк відкрив картковий рахунок відповідачу, видав кредитну карту з встановленим кредитним лімітом, створивши всі реальні умови для користування відповідачем грошовими коштами. У зв`язку з тим, що відповідач умов договору не дотримується та добровільно борг не повертає, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, яка станом на 12.07.2021 року становить 11 991,88 грн. та складається з простроченого тіла кредиту.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилова Олена Леонідівна подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Відмовляючи у позові Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 11 991,88 грн., яка дорівнює тілу кредиту, суд першої інстанції виходив з безпідставності заявлених вимог в цій частині.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

З матеріалів справи вбачається, що:

-23.09.2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

До анкети-заяви банк додав розрахунок заборгованості, довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти кредитка «Універсальна» 30 днів пільгового періоду, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, а також довідку про зміну умов кредитування, виписку про рух коштів по картковому рахунку.

За розрахунком банку, заборгованість відповідача по кредиту станом на 12.07.2021 року становить 11 991,88 грн. та складається з простроченого тіла кредиту у розмірі 11 991,88 грн.

Розглядаючи вказану справу, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, комісії, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Вказані обставини правильно встановлені судом першої інстанцій під час вирішення питання щодо відсутності правових підстав для врахування витягу з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як складової частини кредитного договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17 зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 11 991,88 грн.

Як вбачається з представленої до суду виписки руху коштів за картковим рахунком, грошові кошти в межах кредитного ліміту нараховані на карту, яка видана відповідачу, а відповідач користувався грошовими коштами, періодично частково їх повертаючи. При цьому Банк здійснював погашення процентів за рахунок кредиту.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» вказувало, що суд першої інстанцій безпідставно не взяв до уваги при визначенні розміру заборгованості факт отримання грошових коштів та довідку про умови кредитування, в якій сторони погодили базову ставку та порядок нарахування відсотків за користування кредитними коштами, яка містить підпис відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що у довідці про умови кредитування з використанням платіжної карти кредитка «Універсальна» 30 днів пільгового періоду від 23.09.2010 року зазначено базову відсоткову ставку та розмір щомісячних платежів до 25 числа поточного місяця, - 7% від заборгованості на кінець місяця, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості (а. с. 22).

Довідка про умови кредитування підписана ОСОБА_1 23.09.2010 року.

Відмовляючи у вимогах АТ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення простроченого кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що:

- Умови та Правила, які додані до позову, не містять підпису відповідача і тому їх не можна розцінювати, як частину кредитного договору від 23.09.2010 року;

- Банк погашав проценти за рахунок тіла кредиту за відсутності доказів погодження сторонами такого порядку погашення відсотків, чим необґрунтовано збільшив розмір тіла кредиту.

Колегія суддів звертає увагу, що судом встановлений факт користування відповідачем грошовими коштами Банку за відкритим на ім`я відповідача карткового рахунку у межах встановленого кредитного ліміту.

До матеріалів справи також додана довідка про умови кредитування, яка підписана відповідачем 23.09.2010 року і містить погоджені таким чином сторонами умови щодо базової відсоткової ставки - 3% на місяць та розміру щомісячних платежів до 25 числа поточного місяця, - 7% від заборгованості на кінець місяця, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості.

Тобто сторони погодили, що за користування грошовими коштами Банку передбачено оплату процентів за базовою ставкою 3% на місяць.

Сам по собі факт погашення Банком процентів за рахунок тіла кредиту з одного боку дійсно збільшує тіло кредиту на розмір суми погашення процентних платежів, а з іншого боку зменшує на такий самий розмір самі процентні платежі, оплата яких передбачена Законами України «Про захист прав споживачів», «Про споживче кредитування» та «Про банки та банківську діяльність», за процентною ставкою, яка погоджена сторонами у довідці про умови кредитування.

Відповідач користувався грошовими коштами банку кілька років і Банк весь час здійснював погашення процентів за рахунок тіла кредиту, а грошові кошти, які відповідач вносив на картковий рахунок, Банком спрямовувалися на погашення безпосередньо тіла кредиту.

Будь-яких заперечень від ОСОБА_1 , як споживача кредитних послуг, на неправомірність дій Банку щодо нарахування процентів у розмірі, в якому Банк погашав їх за рахунок тіла кредиту, не надходило і такі обставини судом не встановлені.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні тіла кредиту лише з тих підстав, що Умови та Правила, які додані до позову, не містять підпису відповідача і тому їх не можна розцінювати, як частину кредитного договору від 23.09.2010 року, що Банк погашав проценти за рахунок тіла кредиту за відсутності погодження сторонами такого порядку погашення відсотків, а також, що такими діями Банк штучно збільшив розмір тіла кредиту, є передчасним, оскільки, за змістом довідки про умови кредитування, підписаної відповідачем, погоджено розмір процентної ставки за користування кредитними коштами і Банк мав право на отримання процентів, в той час, як відповідач не надавав заперечень, що Банк здійснює погашення процентів за рахунок кредиту, на погашення якого в свою чергу Банк спрямував у повному обсязі кошти, які відповідач вносив на картковий рахунок.

При таких обставинах визначальним є те, що сторони погодили оплату процентів за ставкою, яка вказана у довідці про умови кредитування, яка підписана відповідачем, а сам механізм погашення цих відсотків - за рахунок кредиту або шляхом відрахування з тих коштів, які вносив на картковий рахунок на погашення кредиту сам відповідач - принципового значення не має.

Слід також враховувати, що відповідач тривалий час користувався грошовими коштами Банку, частково їх повертав і при цьому не заперечував проти застосованого Банком механізму погашення відсотків за користування кредитом - за рахунок тіла кредиту.

Обставин подвійного погашення Банком відсотків за користування кредиту, зокрема - і за рахунок кредиту, і за рахунок тих коштів, які вносилися відповідачем на картковий рахунок на погашення кредиту, судом не встановлено.

З урахуванням наведеного та враховуючи, що відповідачем не спростовано правомірність заявлених вимог про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 11 991,88 грн., зокрема шляхом надання доказів про фактичну оплату даної заборгованості до ухвалення рішення суду або про хибність виконаного Банком розрахунку заборгованості, у суду першої інстанції не було підстав для відмови у задоволенні заявленого позову.

Тому рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вимог про стягнення заборгованості у розмірі 11 991,88 грн. з підстав, викладених у цій постанові суду апеляційної інстанції.

При цьому частину доводів апеляційної скарги, зокрема про те, що Умови та Правила., які не містять підпису відповідача і додані Банком до позову, є частиною кредитного договору, є неспроможними з урахуванням правового висновку, викладеного Великою Палатою Верхового Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.

Таким чином апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При поданні до суду позову позивачем сплачено судовий збір 2 270 грн., а за подання апеляційної скарги - 3 405 грн.

З урахуванням того, що апеляційним судом внаслідок апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, останнє скасовано з ухваленням нового судового рішення про задоволення заявлених вимог у повному обсязі з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 5 675 грн. (2 270+ 3 405).

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 11 991,88 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за подання позову до суду - 2 270 грн. та за подання апеляційної скарги - 3 405 грн., а всього стягнути у загальному розмірі 5 675 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених частиною 3 статті ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений: 20.04.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

А.П. Заїкін