Справа № 216/2437/21
провадження №2/216/713/22
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 листопада 2022 року
Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Бутенко М. В.
за участю секретаря судового засідання Кравець А.С.
без участі сторін та без застосування технічного запису
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні у залі суду, в місті Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщеням, -
30 квітня 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що їй особисто на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.09.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Журавльовою І.В., та зареєстрованого в реєстрі за № 1224 на праві приватної власності належить квартира, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .
Згідно довідки виданої Відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради від 29.04.2021 року вих. № 2469 в квартирі, що розташована за адресою АДРЕСА_1 зареєстрований громадян: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який у ній не проживає з 2018 року. Факт не проживання відповідача підтверджується Актом від «28» квітня 2021 року складеним в присутності трьох сусідів, а саме: гр. ОСОБА_3 , що мешкає у квартирі АДРЕСА_2 , гр. ОСОБА_4 , що мешкає у квартирі АДРЕСА_3 , гр. ОСОБА_5 , що мешкає у квартирі АДРЕСА_4 . Підписи мешканців будинку АДРЕСА_5 , зазначені на Акті від «28» квітня 2021 року, підтверджено головою ОСББ «Алмазний 39» Ареф`євою В.О.
Із вищезазначеного часу Відповідач не проживає у спірній квартирі, не користується нею, як житловою площею, витрати по її утриманню не несе, комунальні послуги не сплачує, квартирою не цікавиться, ніякого майна Відповідача в квартирі немає. Фактично його реєстрація за даною адресою носить суто формальний характер. Позивачка вимушена сплачувати ряд комунальних послуг, в залежності від кількості зареєстрованих осіб в квартирі. Реєстрація Відповідача в квартирі створює Позивачці перешкоди по її утриманню, зокрема у оформленні субсидії, що змусило Позивачку звернутися до суду з даним позовом. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні Позивачка, ні інші члени сім`ї, Відповідачу не чинили.
Позивачка просить суд винести рішення, яким визнати відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям його з реєстраційного обліку за цією адресою.
Позивачка ОСОБА_1 , яка належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилась, проти постановлення рішення в заочному порядку заперечень не надала.
Відповідач ОСОБА_2 в жодне призначене судове засідання не з`явився, судові повістки направлені йому за адресою, зазначеною в позовній заяві як місце його реєстрації, не отримує, інформації щодо іншої адреси для листування в порушення вимог ст. 131 ЦПК України суду не надано. Додатково повідомлявся про розгляд справи на сайті суду. За правилами ст.128-130 ЦПК України, відповідач про причини своєї неявки суд не повідомив, не надав суду жодної заяви або клопотання. На думку суду, така поведінка відповідача свідчить про недобросовісне користування правами сторони у цивільному процесі, у зв`язку з чим суд визнає неповажною неявку ОСОБА_2 , та вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. ст. 280-282 ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
В судовому засіданні встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.09.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Журавльовою І.В., та зареєстрованого в реєстрі за № 1224 на праві приватної власності належить квартира, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .
Згідно довідки виданої Відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради від 29.04.2021 року вих. № 2469 в квартирі, що розташована за адресою АДРЕСА_1 зареєстрований громадян: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який у ній не проживає з 2018 року. Факт не проживання відповідача підтверджується Актом від «28» квітня 2021 року складеним в присутності трьох сусідів, а саме: гр. ОСОБА_3 , що мешкає у квартирі АДРЕСА_2 , гр. ОСОБА_4 , що мешкає у квартирі АДРЕСА_3 , гр. ОСОБА_5 , що мешкає у квартирі АДРЕСА_4 . Підписи мешканців будинку АДРЕСА_5 , зазначені на Акті від «28» квітня 2021 року, підтверджено головою ОСББ «Алмазний 39» Ареф`євою В.О.
Із вищезазначеного часу Відповідач не проживає у спірній квартирі, не користується нею, як житловою площею, витрати по її утриманню не несе, комунальні послуги не сплачує, квартирою не цікавиться, ніякого майна Відповідача в квартирі немає. Фактично його реєстрація за даною адресою носить суто формальний характер. Позивачка вимушена сплачувати ряд комунальних послуг, в залежності від кількості зареєстрованих осіб в квартирі. Реєстрація Відповідача в квартирі створює Позивачці перешкоди по її утриманню, зокрема у оформленні субсидії. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні Позивач, ні інші члени сім`ї Відповідачу не чинили.
Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод прийнятого у Парижі 20.03.1952 p., було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна не інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла не інакше як на підставі закону і за рішенням суду. Цьому праву кореспондує обов`язок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду.
Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло [2, ст. 141].
Відповідно до цього положення гарантується не тільки свобода його придбання, але й можливість його вільного користування, його недоторканість, недопущення примусового позбавлення, не інакше, як на підставі і за рішенням суду. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність не тільки дає свободу розпорядження, власність й зобов`язує: вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Положення Конституції України продовжується в нормах Глави 23 Цивільного кодексу України, який встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд [3, ст. 356].
Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України; правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.
Згідно положень статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи, крім інших підстав, здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Абзацом 3 п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71,72,116,156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав.
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 втратив право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з тривалою, понад 4 роки без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому суд вважає, що необхідно позовні вимоги позивача задовольнити, визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку з вищевказаної адреси.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, та становить 908,00 грн.
Отже з урахуванням наведеного з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 908,00 грн.
Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 81, 82, 133, 141,211, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 354-355 ЦПК України, ст.ст. 11, 16, 319, 321, 322, 328, 380, 383, 391, 405 ЦК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям його з реєстраційного обліку за цією адресою.
Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 908,00 грн.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Суддя: М.В. БУТЕНКО