РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2022 рокуСправа № 951/972/21
Провадження №2/951/71/2022

Козівський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючої судді - Братків І. І.,

за участі секретаря судового засідання - Скавінської Г. І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Бойка П. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт. Козова Тернопільської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, іпотечного договору припиненим, визнання права власності на майно за набувальною давністю, скасування реєстрації речового права,

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, іпотечного договору припиненим, визнання права власності на майно за набувальною давністю, скасування реєстрації речового права.

В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що ОСОБА_4 на праві власності належала квартира по АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з метою отримання кредиту схилили практично недієздатну особу укласти договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1 та іпотечний договір від 04.04.2008.

ОСОБА_7 , використавши підроблені довідки, отримала відповідно укладеного договору з банком АТ ОТП Банк кредит в сумі 26 000 доларів США. В подальшому з метою надання угоді правового характеру згідно вимог, встановлених вказаним банком, не маючи документів, підтверджуючих право власності нотаріусом ОСОБА_8 було посвідчено договір застави квартири по АДРЕСА_1 без будь-яких підстав. Власником квартири являється ОСОБА_4 . Даний кредит у АТ ОТП Банк було отримано ОСОБА_7 .

Вказують, що у подальшому у 2016 році ОСОБА_7 було неправомірно зареєстровано право власності на вказану квартиру, а договір купівлі-продажу укладено без надання грошових коштів.

Позивачі стверджують, що на час укладення договору ОСОБА_4 перебував на Д наркологічному і психіатричному обліку, йому неодноразово надавалось стаціонарне лікування в м. Тернопіль в психіатричній лікарні. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , який був власником квартири помер.

Наміру відчуження на момент укладення договору купівлі-продажу у ОСОБА_4 не було, грошові кошти та ключі не передавалися. ОСОБА_4 проживав у вказаній квартирі до моменту своєї смерті разом із позивачами, утримував квартиру у належному стані та сплачував комунальні платежі.

Посилаючись на викладені обставини, позивачі просили визнати договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1 від 04.04.2008 недійсним та іпотечний договір від 04.04.2008 припиненим. Визнати право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру по АДРЕСА_1 за набувальною давністю, скасувати реєстрацію речового права на квартиру по АДРЕСА_1 .

02.02.2022 представник відповідача адвокат Бойко П. В. подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку із їх безпідставністю, з огляду на те, що позивачі вже зверталися до Козівського районного суду Тернопільської області із аналогічним позовом, а рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 14.07.2014 у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити, оскільки вважає, що ОСОБА_7 було неправомірно укладено договір купівлі-продажу квартири, кредитний договір і відповідно із порушенням зареєстровано право власності на квартиру.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання 06.10.2022 не прибув, подав заяву про розгляд справи без його участі, вказавши, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача адвокат Бойко П. В. у судовому засіданні дотримався позиції, викладеної у відзиві на позовну заяву, зазначивши такі позовні вимоги безпідставними, а тому просив відмовити у їх задоволенні. Також звернув увагу суду, що позивачами пропущено строки позовної давності, оскільки спірні договори укладено ще у 2008 році, про що позивачі знали, а звернулися вони до суду з відповідним позовом лише у 2021 році.

Допитані у судовому засіданні 02.06.2022 свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 пояснили суду, що їм відомо, що з квартирою по АДРЕСА_1 , було непорозуміння, однак з приводу укладення договору купівлі-продажу пояснити не змогли. Зазначили, що до моменту смерті ОСОБА_4 проживав у вказаній квартирі.

У судовому засіданні 02.06.2022 свідок ОСОБА_12 по суті заданих їй запитань повідомила суду, що вона є матір`ю позивачів, з приводу договору купівлі-продажу квартири, зазначила, що такий був укладений незаконно. Після укладення такого вони проживали у вказаній квартирі, сплачували комунальні платежі, утримували її в належному стані. Пояснила, що при укладенні кредитного договору, на момент отримання грошових коштів із ОСОБА_4 був присутній ОСОБА_2 .

Допитані якості свідків у судовому засіданні 31.08.2022 позивачі, повідомили суду, що договір купівлі-продажу квартири був укладеним незаконно, оскільки не був зареєстрованим у належному порядку після його укладення, грошові кошти та ключі після його укладення не передавались, крім цього, зазначили, що ОСОБА_4 зловживав алкогольними напоями, а тому на момент укладення договору не володів ситуацією та своїми діями. ОСОБА_2 зазначив, що на момент укладення кредитного договору він був присутнім, за усною домовленістю між сторонами укладався договір купівлі-продажу квартири формально для оформлення у подальшому іпотечного договору. Згідно кредитного договору ОСОБА_13 отримала грошові кошти у сумі 26 тисяч доларів, 6 тисяч доларів із яких мали бути передані ОСОБА_4 . Термін дії кредитного договору становив 30 років. Свідки повідомили суду, що навіть після укладенні договору купівлі-продажу проживали у квартирі, сплачували комунальні платежі, утримували її в належному стані.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 1 та 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положення ст. 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, щоОСОБА_4 на праві приватної власності належала квартира по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серії ВКІ №047246 від 07.03.2008, виданого в межах спадкової справи №155 та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.03.2008 року виданий Козівським РБТІ.

Із матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Згідно рішення Козівського районного суду від 09.04.2014 ОСОБА_2 визнаний таким, що прийняв спадщину, після смерті ОСОБА_4 , а ОСОБА_1 надано додатковий строк для прийняття спадщини.

04.04.2008 ОСОБА_4 та ОСОБА_13 уклали договір купівлі-продажу, згідно якого, ОСОБА_13 належну ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 . Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Козівського районного нотаріального округу Боднарук Н. М.

В подальшому, 04.04.2008 ОСОБА_13 та Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк» філія ЗАТ« ОТП Банк» у Тернополі уклали між собою кредитний договір №ML-E00/064/2008.

04.04.2008 ОСОБА_13 та Закрите акціонерне товариство « ОТП Банк» філія ЗАТ« ОТП Банк» у Тернополі уклали між собою іпотечний договір №ML-E00/064/2008 PML-E00/064/2008.

Відповідач у своєму відзиві посилається на те, що рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 15.07.2014 року у задоволенні аналогічних позовних вимог позивачів було відмовлено у зв`язку із їх безпідставністю. Зважаючи на це відповідач просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Щодо позовних вимог в частині визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

У силу п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що у відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тобто, сторони договору за взаємною згодою погоджують умови договору, що відбулося в даному випадку.

Аналізуючи оспорюваний договір купівлі-продажу, суд дійшов висновку, що він укладений із дотриманням вимог законодавства по формі та щодо його істотних умов, які є обов`язковими, й відповідає вимогам ст. 628 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як вбачається із позовної заяви, позивачі просять визнати договір купівлі-продажу квартири від 04.04.2008 недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_3 з метою заволодіння чужим майном, перебуваючи у зговорі з працівниками банку з метою отримання кредиту, схилили практично недієздатну особу укласти договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1 від 04.04.2008.

Як на підставу недійсності вказують, що сторонами договору не додержано в момент його вчинення вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, а тому на підставі ст. 215 ЦК України вважають його недійсним. Також, позивачі вказують, що оспорюваний правочин був фіктивним, на що роблять посилання у позовній заяві, й з цієї підстави просять визнати його недійсним у відповідності до ст. 234 ЦК України.

У силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Жодних доказів на підтвердження наявності підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу позивачами не надано.

Так, не заслуговують на увагу твердження позивачів про те, що продавець квартири ОСОБА_4 через перебування на диспансерному обліку в наркологічному та психіатричному диспансері помилився щодо обставин, які мають істотне значення, як от щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Через відсутність доказів, які б підтверджували ці доводи немає підстав застосовувати ст. 229 ЦК України.

Також, голослівними є доводи позивачів щодо фіктивності правочину, оскільки відсутні докази про це.

Так, у силу ч. 1 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Аналізуючи договір, суд установив, що предметом договору є купівля-продаж вказаної квартири й сторонами виконані умови, які ставляться до такого виду договорів Цивільним законодавством.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

ОСОБА_4 04.04.08 на власний розсуд розпорядився своєю власністю - квартирою АДРЕСА_2 й своїм підписом ствердив, що із ним проведено повну оплату за договором й у нього відсутні щодо покупця претензії фінансового характеру.

Жодних доказів, які б свідчили про вчинення цього правочину без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, позивачами не надано та не підтверджено цих тверджень у ході судового розгляду.

Із приводу зазначених обставин є неспроможними доводи позивачів про необхідність визнання недійсним договору купівлі-продажу з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 229 ЦК України.

Щодо тверджень позивачів про перебування ОСОБА_4 на диспансерному обліку, то для визнання недійсним договору з підстав, наведених позивачами, вказана обставини не має правового значення, оскільки ними не ставилася вимога про недійсність договору із підстав, передбачених ст. 225 ЦК України. Заявлене клопотання про витребування медичної документації ними не підтримувалося. Клопотання про проведення судової психіатричної експертизи ними не заявлялося.

Твердження позивачів про те, що ОСОБА_4 на момент укладення договору приймав лікарські препарати та перебував на лікуванні в медичній установі, тим самим не усвідомлював своїх дій, суд до уваги не бере, оскільки позивачами не надано доказів в підтвердження того, що ОСОБА_4 не усвідомлював своїх дій та не міг керувати ними.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Із моменту укладення договору по дату смерті останній не оспорював договір.

Суд також не приймає до уваги посилання позивачів на шахрайські дії при укладенні договору купівлі-продажу квартири та іпотечного договору, оскільки це нічим не підтверджено, надані копії вироків стосуються укладення кредитного договору.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.09 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Позивачами не доведено наявності підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Також, не заслуговують на увагу твердження позивачів про те, що нотаріус не здійснила реєстрації правочину купівлі-продажу, оскільки вони спростовуються письмовими доказами, а саме: із витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів встановлено, що 04.04.2008 оспорюваний правочин зареєстровано у реєстрі. Реєстрація права власності на час укладення договору купівлі-продажу покладалася законодавством на покупця, а не на Нотаріуса.

Таким чином, враховуючи що в судовому засіданні не здобуто жодних доказів та позивачі не довели тих обставин, на які посилалися, як на підставу своїх вимог та заперечень, тому суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про визнання іпотечного договору припиненим.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2021 року в справі № 363/3686/18 (провадження № 61-3946св21) з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) зроблено висновок, що: «підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України ). Тобто договірні правовідносини виникають саме на підставі договорів. Водночас поняття правочину (зокрема поняття договору) і поняття правовідносин не є тотожними. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Правовідносинами є відносини, змістом яких є права та обов`язки сторін. Зокрема, змістом зобов`язальних правовідносин є обов`язок однієї сторони (боржника) вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії та кореспондуюче право кредитора вимагати від боржника виконання цього обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком про наявність тісного зв`язку між договорами та договірними правовідносинами, оскільки такі правовідносини виникають саме з договорів, а подальший розвиток правовідносин може бути зумовлений, у тому числі (але не виключно), умовами договору. Водночас подальші зміни правовідносин, зокрема припинення прав та обов`язків з договору, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору...»; «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновком про те, що припинення обов`язку за договором тісно пов`язане з припиненням самого договору. Щодо посилань на статті 997, 1008, 1044 ЦК України, якими передбачено право припинення відповідних договорів, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на таке. За змістом частин другої - шостої статті 997 ЦК України цією статтею передбачені випадки односторонньої відмови від договору страхування страхувальником або страховиком. Така відмова здійснюється шляхом вчинення одностороннього правочину управленою стороною, а не за рішенням суду. Отже, зазначена стаття не встановлює способів захисту. Статтею 1008 ЦК України передбачені випадки припинення договору доручення внаслідок таких юридичних фактів: відмови довірителя або повіреного від договору; визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; смерті довірителя або повіреного. Зазначена стаття не встановлює випадків припинення договору за рішенням суду, а тому і не встановлює способів захисту. Статтею 1044 ЦК України також не встановлено випадків припинення договору управління майном за рішенням суду, отже, не встановлено способів захисту. Передбачений законом спосіб захисту у вигляді припинення судом існуючого правовідношення на майбутнє (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України) за своєю правовою суттю відрізняється від способу захисту у вигляді визнання судом припиненим договору в минулому, який законом не передбачений. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. За таких обставин позовна вимога про визнання іпотечного договору припиненим не підлягає задоволенню з тих підстав, що не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим».

З огляду на викладене у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині визнання іпотечного договору від 04.04.2008 припиненим слід відмовити з тих підстав, що законом не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим.

Щодо позовних вимог в частині визнання права власності на квартиру за набувальною давністю.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Велика Палата Верховного Суду в Постанові у справі № 910/17274/17 від 14 травня 2019 року зазначила, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

ВП ВС наголосила, що відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Також ВП ВС зазначила, що давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Аналогічна правова позиція щодо застосування вимог ст. 344 ЦК України підтримана й у подальшій практиці Верховного Суду, зокрема в постанові у справі № 607/21758/19 від 22 лютого 2021 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов в цій частині до задоволення не підлягає.

Так, позивачами не доведено, що вони володіють спірною квартирою протягом 10 років.

Зокрема, в позовній заяві позивачі вказують, що спадкодавець проживав в даній квартирі до моменту смерті, а також спадкоємці до моменту смерті та до даного часу проживають спільно в квартирі, володіють та користуються нею, оплачують комунальні платежі та підтримують дану квартиру в належному стані. Згідно довідки, виданої виконкомом Козівської селищної ради вбачається, що громадянин ОСОБА_2 житель АДРЕСА_1 , дійсно проживав за вищевказаною адресою з померлим батьком ОСОБА_4 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно акту №40 на предмет обстеження факту проживання гр. ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 затвердженого в.о. Козівського селищного голови Скобляк І. Р. 14 березня 2013 року, встановлено: гр. ОСОБА_2 , 1984 року народження, зареєстрований і проживає АДРЕСА_1 у двокімнатній квартирі загальною площею 27,7 кв.м, яка належала його батьку, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , факт проживання засвідчують вказані сусіди: ОСОБА_14 , АДРЕСА_3 , паспорт серії НОМЕР_1 , ОСОБА_15 , АДРЕСА_4 , паспорт серії НОМЕР_2 , ОСОБА_16 , АДРЕСА_5 , паспорт серії НОМЕР_3 , ОСОБА_9 , АДРЕСА_6 , паспорт серії НОМЕР_4 . Також позивачами, в тому числі померлим, з 04.04.2008 і по даний час сплачувалися комунальні платежі, що підтверджуються показами свідків та письмовими документами.

Так, вищезгадані довідка та акт обстеження підтверджують факт проживання одним із позивачів ( ОСОБА_2 ) на момент смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та до березня 2013 року у спірній квартирі. Проте докази, що позивачі володіють спірною квартирою протягом 10 років у матеріалах справи відсутні.

Щодо твердження позивачів, що ними сплачувалися комунальні платежі, то із наданих копій платіжних документів неможливо встановити жодних даних: ні особу платника, ні призначення ні дати проведення платежу. Єдиний чек, з якого можна встановити дату платежу є чеком за природний газ і датований 23.03.2012, проте особу платника не зазначено.

Допитані свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 вказали лише, що до моменту смерті ОСОБА_4 проживав у вказаній квартирі. Проте факту, що зараз позивачі проживають у вказаній квартирі не підтвердили.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 вказав, що зараз проживає в місті Івано-Франківську. Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні вказав, що зараз у цій квартирі проживають «хіба павуки».

Також позивачами не доведено, що вони отримали це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Аналізуючи зібрані у справі докази, суд вважає, що позивачами не доведено наявності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, сукупність яких є підставою набуття права власності за набувальною давністю.

З наведених підстав у задоволенні позову в цій частині також слід відмовити.

Щодо позовних вимог в частині скасування реєстрації речового права.

Вимоги про скасування державної реєстрації речового права на квартиру по АДРЕСА_1 є похідними від вимог, якими сторона позивача обґрунтовувала недійсність договору купівлі-продажу, отже є необґрунтованими і також не підлягають задоволенню.

Щодо клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваний договір купівлі-продажу було укладено між 04.04.2008, іпотечний договір також ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Спадкоємці після його смерті сини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звертались до Козівського районного суду Тернопільської області із позовною заявою про визнання договору-купівлі продажу квартири від 04 квітня 2008 року та іпотечного договору від 04 квітня 2008 року недійсним.

Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 15.07.2014 у задоволенні позовних вимог відмовлено у зв`язку із їх безпідставністю.

Зазначене дає об`єктивні підстави вважати, що позивачам було відомо про наявність договорів купівлі-продажу та іпотечного договору від 04.04.2008 як мінімум станом на момент звернення із первинним позовом до суду в 2014 році.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що позивачі звернувлись до суду із цим позовом лише 29.11.2021 зі спливом строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, оскільки суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, суд відмовляє у позові саме за безпідставністю позовних вимог.

Стаття 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Зважаючи на вищевказані вимоги цивільного процесуального законодавства, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір стягненню із відповідачів на користь позивача не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 141, 142, 259, 263-265, 268, 280 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, іпотечного договору припиненим, визнання права власності на майно за набувальною давністю, скасування реєстрації речового права відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Козівський районний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя Ірина БРАТКІВ