Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 359/6381/18
Номер провадження 22-ц/824/4820/2022
Головуючий у суді першої інстанції І.В. Муранова - Лесів
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
23 лютого 2022 року місто Київ

Номер справи 359/6381/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

сторони:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Фінанс», яке є правонаступником Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»

відповідач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2019 року, ухвалене у складі судді Муранової - Лесів І.В., в приміщенні Бориспільського міськрайонного суду Київської області, повне рішення складено 12 липня 2019 року, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення.

В обґрунтування позову зазначено, що 07 грудня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за всіма правами та обов`язками є АТ «Райффайзен Банк Аваль», а у подальшому ТОВ «Фінансова компанія «Централ Фінанс», та третьою особою ОСОБА_3 , було укладено кредитний договір №014/6597/81/65459, згідно з яким ОСОБА_3 отримав кредит в розмірі 86 275 доларів США строком до 07 грудня 2027 року, зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених у Кредитному договорі. 24 липня 2008 року між Банком та ОСОБА_3 укладена Додаткова угода №1 до Кредитного договору, відповідно до якої збільшено розмір кредиту до 105 548,00 дол. США та збільшена процентна ставка до 13,85 %. У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором був укладений договір іпотеки № б/н від 07 грудня 2007 року, відповідно до умов якого, для забезпечення повного та своєчасного виконання боргових зобов`язань позичальник передав в іпотеку нерухоме майно: земельну ділянку та житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №609661 від 15 червня 2007 року та Витягу №16411877 з Реєстру прав власності на нерухоме майно ССЕ №161439, виданого Бориспільським районним БТІ 25 жовтня 2007 року. У зв`язку з невиконанням позичальником умов Кредитного договору, Банк звернувся до суду. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2010 року, стягнуто з ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 086 196,95 грн. В процесі виконання рішення суду АТ «Райффайзен Банк Аваль» стало відомо, що в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована малолітня дитина ОСОБА_2 , 2016 року народження та її мати ОСОБА_1 , 1984 року народження.

Також позивач зазначив, що в порушення п. 5.4 Кредитного договору, що регламентує обов`язок позичальника письмово повідомити Кредитора про зміни складу сім`ї, фактичної адреси, номера контактного телефону, виникнення будь-якої події, або зміни фінансового стану Позичальника, що може будь-яким чином негативно вплинути на виконання кредитних зобов`язань, а також п.5.2 (h) Договору іпотеки - не приписувати (не реєструвати) право проживання будь-яких третіх осіб в предметі іпотеки без попередньо отриманої на те письмової згоди Іпотекодержателя. На час укладення Договору іпотеки за адресою предмета іпотеки місце проживання малолітніх дітей зареєстровано не було. Наявність осіб, зареєстрованих у домоволодінні, ускладнюють повно та всебічно виконати рішення суду. Позивач також вказує, що на адресу відповідачів було направлено письмові вимоги про добровільне виселення, однак станом на день подачі позову вказані вимоги залишені без задоволення.

З урахуванням викладених обставин позивач просив суд позбавити відповідачів права користування земельною ділянкою та домоволодінням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 що належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 24 вересня 2008 року, виданого Кіровською сільською радою та на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія АЕ № 609661, виданого Бориспільським районним відділом земельних ресурсів Київської області від 15 червня 2007 року. Виселити відповідачів без надання іншого майна з місця проживання.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2019 року позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення задоволено частково. Виселено без надання іншого жилого приміщення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , з домоволодіння, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 24.09.2008, виданого Кіровською сільською радою Бориспільського району Київської області. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2019 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про задоволення позову безпідставно не взяв до уваги обставини, що відповідно до ч.3 ст.109 ЖК УРСР та ч.1 ст.35, ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку», п.6.4.2 Договору іпотеки, позивачем не було вручено відповідачам та власнику житла іпотечного повідомлення, а в матеріалах справи докази існування такої обставини відсутні. Суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР у матеріалах справи відсутня інформація про житло, що надається у разі виселення відповідачів. Відповідно до вимог ст.47 Конституції України та ч.1, ч.2 ст.109 ЖК УРСР, ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» вимога про виселення відповідачів з спірного будинку без надання іншого житла не має законних підстав, з огляду на те, що право власності у власника нерухомості виникло до дати укладення кредитного договору та договору іпотеки. Під час розгляду справи судом не було досліджено, що спірне нерухоме майно було придбано власником не за кредитні кошти, а тому у силу положень ч.2 ст.109 ЖК УРСР, позивачем повинно було бути зазначено житло, яке буде надано відповідачам у разі задоволення позову.

Вважає, що у суду було відсутнє право на заочний розгляд справи, оскільки вона не була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.

Також суд першої інстанції проігнорував норми законодавства та в порушення вимог ст.49 ЦПК України не повернув позивачу заяву про уточнення позовних вимог, якою позивач фактично змінив підстави і предмет позову. Матеріали справи не містять ухвали суду про залучення до участі у справі у якості позивача ТОВ «Фінансова компанія «Централ Фінанс».

Апелянт вважає, що відмовивши їй у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення суд порушив право на доступ до правосуддя, що гарантоване ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , та її представники ОСОБА_5 і ОСОБА_6 підтримали подану апеляційну скаргу, просили задовольнити її з викладених підстав.

Представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Централ Фінанс», яке є правонаступником АТ «Райффайзен Банк Аваль» (якого залучено до участі у справі ухвалою апеляційного суду, занесеною до протоколу судового засідання 23.02.22) - ОСОБА_7 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, у якому брав участь у режимі відеоконференції, заперечував проти задоволення апеляційної скарги, заочне рішення суду першої інстанції просив залишити без змін як законне та обґрунтоване, посилаючись на підстави, викладені у відзиві на апеляційну скаргу відповідача.

Третя особа ОСОБА_3 та Служба у справах дітей Бориспільської районної державної адміністрації Київської області у судове засідання не з`явилися, про час та дату розгляду справи повідомлялися належним чином. Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від вказаних осіб не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності третіх осіб з урахуванням вимог ч.2 ст.372 ЦПК України. Їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача (який брав участь у розгляді справи у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду) та осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Так, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Так, статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, 07 грудня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за всіма правами та обов`язками є АТ «Райффайзен Банк Аваль», а у подальшому ТОВ «Фінансова компанія «Централ Фінанс» та ОСОБА_3 укладено Кредитний договір №014/6597/81/65459.

Відповідно до п.п. 1.1, п.п. 1.2, п.п. 1.3 розділу 1 Кредитного договору, банк надав позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії в сумі 86 275,00 доларів США, кредит надається у строк до 07 грудня 2027 року, зі сплатою процентів за процентною ставкою 13 % річних.

Згідно Додаткової угоди №1 до Кредитного договору №014/6597/81/65459 від 07 грудня 2007 року, укладеної між сторонами 24 липня 2008 року, в зв`язку з збільшенням розміру кредиту та збільшення процентної ставки сторони дійшли згоди внести зміни до кредитного договору №014/6597/81/65459 від 07 грудня 2007 року.

Відповідно до п.п.1.1, п.п. 1.2, п.п. 1.4 розділу 1 Додаткової угоди №1 Кредитор на положеннях та умовах Договору надає позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії в сумі 105548 доларів США, строком до 07 грудня 2027 року, зі сплатою плати у вигляді процентів за процентною ставкою 13,85 %.

На забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 07 грудня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки б/н, відповідно до статті 1, статті 3 якого для забезпечення повного і своєчасного виконання Іпотекодавцем боргових зобов`язань, Іпотекодавець надає Іпотекодержателю в Іпотеку нерухоме майно: земельна ділянка та незавершений будівництвом житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить Іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 609661, виданим Бориспільським районним відділом земельних ресурсів в Київській області від 15 червня 2007 року про що зроблено запис в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, договорів оренди землі за № 98, та зареєстрованим 25 жовтня 2007 року в Бориспільському районному бюро технічної інвентаризації згідно з витягом №16411773 про Реєстрацію права власності на нерухоме майно, реєстраційний №20776820, про що зроблено запис №1 за реєстраційним №101.

Згідно п.5.1.h)і) Договору іпотеки обтяження предмета Іпотеки іпотекою не буде порушувати прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх дітей, непрацездатних дітей та інших осіб, яких Іпотекодавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором. Іпотекодавець стверджує, що за адресою місцезнаходження Предмета іпотеки не проживають та не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинен утримувати Іпотекодавець, а також відсутні та/чи неповнолітні діти, що мають право користування Предметом Іпотеки.

Відповідно п. 5.2. h) Договору іпотеки протягом всього терміну дії цього Договору Іпотекодавець зобов`язаний не прописувати (не реєструвати) право проживання будь-яких третіх осіб на території (площі) предмета іпотеки, без попередньо отриманої на те згоди Іпотекодержателя.

Згідно п. п. 5.3 Договору іпотеки, Іпотекодавець може вчиняти будь-які юридичні дії щодо Предмета іпотеки виключно на підставі попередньо отриманої письмової згоди Іпотекодержателя.

24 липня 2008 року між сторонами укладена Додаткова угода до Договору іпотеки, посвідченого Дяченко О.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за р. №1158 від 07 грудня 2007 року, та викладено пункт 2.1 статті 2 в наступній редакції. Так, іпотека за цим Договором забезпечує вимоги Іпотекодержателя щодо виконання Іпотекодавцем всіх його боргових зобов`язань за Кредитним договором №014/6597/81/65459 від 07 грудня 2007 року у такому розмірі, у такій валюті, та у такий строк та у такому порядку як встановлено в Кредитному договорі, з усіма змінами та доповненнями до нього, що укладені та будуть укладені у майбутньому.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2010 року у справі № 2-4045/2010, позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про розірвання кредитного договору, стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Розірвано кредитний договір №014/6597/81/65459 від 07 грудня 1968 року, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 . Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитом в сумі 1 084 376, 95 грн витрати по сплаті державного мита в розмірі 1700 грн та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього на загальну суму 1 086 196,95 грн. В рахунок погашення боргу в сумі 1 084 376,95 грн звернуто стягнення на нерухоме майно: земельну ділянку та житловий будинок незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить Іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 609661, виданим Бориспільським районним відділом земельних ресурсів в Київській області від 15 червня 2007 року про що зроблено запис в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, договорів оренди землі за № 98, та зареєстрованим 25 жовтня 2007 року в Бориспільському районному бюро технічної інвентаризації згідно з витягом №16411773 про Реєстрацію права власності на нерухоме майно, реєстраційний №20776820, про що зроблено запис №1 за р. №101.

На підставі даного рішення Бориспільським міськрайонним судом Київської області 30 липня 2012 року видано виконавчий лист та пред`явлено до виконання Бориспільському міськрайонному відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області, що підтверджується копією виконавчого листа.

Судом встановлено, що АТ «Райффайзен Банк Аваль», який має першочергове право на задоволення своїх вимог від реалізації іпотечного майна, прийняло рішення щодо звернення стягнення на предмет іпотеки-майно позичальника: земельну ділянку та житловий будинок незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом реалізації його на прилюдних торгах через органи Державної виконавчої служби.

Постановою державного виконавця Бориспільського МРВ ДВС ГТУЮ у Київській області Кисіль О.М. від 31 липня 2017 року у рамках виконання ВП № 51941383, було проведено опис та накладення арешту на майно, у тому числі і на домоволодіння житловий будинок незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У порушення вимог п.п. 5.1,5.2,5.3 Договору іпотеки, без згоди Іпотекодержателя після укладання Договору іпотеки, ОСОБА_3 зареєстрував за місцезнаходженням предмету іпотеки місце проживання третіх осіб (відповідачів у справі).

Так, згідно довідки виконавчого комітету Кучаківської сільської ради Бориспільського району Київської області від 05 лютого 2018 року № 101, в житловому будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (донька Іпотекодавця), та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (онука Іпотекодавця ).

Реєстрація відповідачів була здійснена без згоди Іпотекодержателя - АТ «Райффайзен Банк Аваль», та після укладання Договору іпотеки, а малолітньої особи - ОСОБА_2 - після проведеного опису та арешту домоволодіння, яке складається, зокрема з житлового будинку незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Також суд встановив, що земельна ділянка та домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 24 вересня 2008 року, виданого Кіровською сільською радою та на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія АЕ № 609661, виданого Бориспільським районним відділом земельних ресурсів Київської області від 15 червня 2007 року.

Відповідачі не є власниками вказаного нерухомого майна, а лише зареєстровані у даному домоволодінні, а відтак наділені правом користування вказаним майном.

Частково задовольняючи позовні вимоги Банку суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог щодо виселення відповідачів з житлового будинку (домоволодіння) без надання іншого житлового приміщення. Проте позовні вимоги про позбавлення відповідачів права користування земельною ділянкою і домоволодінням та про їх примусове виселення, суд вважав необґрунтованими, оскільки, у разі виселення відповідачі втрачають право користування житлом та відповідно до вищенаведених вимог чинного законодавства знімаються з реєстрації в будинку на підставі вищенаведених та врахованих судом положень ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Проте, з такими висновками суду колегія суддів повністю погодитися не може, оскільки вони суперечать наявним у матеріалах справи доказам та встановленим судом обставинам з огляду на наступне.

Так, Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Частиною першою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотеко держателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Так, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (стаття 40 Закону України «Про іпотеку»).

Вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в разі звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із житлового будинку (житлового приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, яка в подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18) і є незмінною судовою практикою.

Визначення того, чи здійснюється виселення з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, або придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, має суттєве значення для правильного вирішення цієї справи та застосування судом відповідної норми статті 109 ЖК Української РСР.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 набув право власності на нерухоме майно, що було передано ним в іпотеку, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія АЕ № 609661, виданого Бориспільським районним відділом земельних ресурсів Київської області від 15 червня 2007 року, та на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 24 вересня 2008 року, виданого Кіровською сільською радою.

Із п.1.2.1 Кредитного договору від 07.12.2007 №014/6597/81/65459 вбачається, що кредит у сумі 85 000 доларів США надається позичальнику ОСОБА_3 для використання на: «буд. влас. житла, USD2-20р.ІПОТЕКА».

Разом з тим, згідно п. 3.1. Договору іпотеки від 07.12.2007 предметом іпотеки є земельна ділянка та незавершений будівництвом житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія АЕ № 609661, виданим Бориспільським районним відділом земельних ресурсів Київської області від 15 червня 2007 року, про що зроблено запис в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, договорів оренди землі за № 98 та зареєстрованим 26.10.2007 в Бориспільському районному бюро технічної інвентаризації згідно з витягом №16411773 про Реєстрацію права власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 20776820, про що зроблено запис в книзі №1 за реєстраційним №101.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_3 набув права власності на нерухоме майно до укладення з позивачем кредитного договору та передав в іпотеку вже належне йому на праві власності майно, а тому виселення осіб з такого домоволодіння проводиться з наданням іншого постійного житла, яке за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР вказується у рішенні суду. Зазначення іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням, є обов`язком позивача.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції неправильно встановив, що виселення відповідачів повинно здійснюватися без надання їм іншого житла. Заявивши вимогу про виселення відповідачів з предмета іпотеки, позивач, в супереч вимогам закону, не вказав у позовній заяві іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане відповідачам одночасно з їх виселенням, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Крім того, частиною четвертою статті 10 ЦПК України, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення ЄСПЛ вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року).

Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Конституцією України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, у тому числі шляхом виселення, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Колегія суддів, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом оригіналів доказів у їх сукупності, приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи суд першої інстанції не встановив належним чином при вирішенні справи та помилково вважав, що відповідачі підлягають виселенню без надання їм іншого житла.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, апеляційний суд дійшов висновку про те, що виселення з житлового приміщення у даному випадку повинно проводитися з наданням іншого постійного житла, яке за положенням частини другої статті 109 ЖК Української РСР вказується в рішенні суду. Зазначення іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням, є обов`язком позивача.

Разом із тим, заявивши вимогу про виселення відповідачів із предмета іпотеки, позивач не вказав у позовній заяві іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане відповідачам одночасно з їх виселенням, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Жодних доказів на спростування обставин, встановлених судом апеляційної інстанції позивач до суду не подав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушивши норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, таке рішення суду не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд першої інстанції не установив всіх обставин справи та дійшов помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог про виселення відповідачів без надання їм іншого житла.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з вищенаведеного, заочне рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з наведених вище підстав.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги до суду у розмірі 2 643,00 грн підлягають відшкодуванню позивачем, оскільки апеляційну скаргу відповідача задоволено частково та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Фінанс» відмовити у задоволенні позову.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Фінанс» (, адреса: м. Київ, вул. Пушиніної Феодори, 30/32) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 2 643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 22 квітня 2022 року.

Судді

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна