Провадження № 6/522/246/22
УХВАЛА

12 серпня 2022 року

Приморський районний суд міста Одеси у складі :

головуючого судді - Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання Звонецької І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, за участі: стягувача ОСОБА_2 , Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса),-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, яке було застосоване ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26.12.2013 року по справі №522/31821/13.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2022 року заяву прийнято до розгляду та призначено судове засідання.

У судове засідання призначене на 12 серпня 2022 року з`явились представник заявника ОСОБА_3 та заінтересована особа державний виконавець Романовська О.Л. З наданої 12.08.2021 року заяви заявника вбачається, що ОСОБА_2 відмовилась від отримання судової повістки про призначення судового засідання.

Заінтересована особа державний виконавець Романовська О.Л. під час судового засідання зазначила, що заборгованості по аліментам немає, стягувач не отримує кошти. Вказала, що боржник не ухилявся та не ухиляється від сплати аліментів.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується подана заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду зазначеної заяви, суд прийшов до наступних висновків.

Статтею 441 ЦПК України передбачено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження.

Згідно ч. 3 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Згідно з ч. 5 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26.12.2013 року було задоволено подання державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 до виконання зобов`язань за рішенням.

Заявником була подана до суду довідка державного виконавця № 30236 від 22.07.2022 року, яка видана та підтримана державним виконавцем в судовому засіданні, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 не має заборгованості за виконавчим листом № 2-1904 виданого 26.03.2009 року Комінтернівським районним судом Одеської області про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 500 грн щомісячно, починаючи з 27.01.2009 р. і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишити будь-яку країну, включно зі своєю волею. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

У справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином. У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з несплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordov. Italy), скарга № 32190/96, § 96, рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlikv. Hungary), скарга № 41463/02, § 35, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (згадуване вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик проти Угорщини», § 35).

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Також слід зазначити, що У Рішенні "Стецов проти України" Європейський Суд зазначив, що "... у світлі принципу пропорційності намір боржника у разі несплати заборгованості, встановленої рішенням суду, ... не може бути єдиною причиниою, що виправдовує оскаржуване обмеження... . Відповідний орган має пояснити, як заборона виїзду може бути використана для стягнення боргу, враховуючи індивідуальні обставини заявника та інші обставини справи".

Відповідно ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Як зазначено в ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність у боржника заборгованості перед стягувачем, суд дійшов висновку, що необхідність у забезпеченні тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відпала, а тому заява підлягає задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 259, 260, 268, 441 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, за участі: стягувача ОСОБА_2 , Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса)- задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) у праві виїзду за межі України, яке було вжито на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 26.12.2013 року.

Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст ухвали виготовлений 17.08.2022 року

Суддя А.В. Науменко