Постанова

Іменем України

09 листопада 2022 року

місто Київ

справа № 295/15702/20

провадження №61-6669св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , поданої від її імені адвокатом Полонською Людмилою Миколаївною, на постанову Житомирського апеляційного суду

від 15 червня 2022 року у складі колегії суддів: Шевчук А, М., Талько О. Б., Коломієць О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про накладення стягнення на майно передане спадкоємцю в натурі.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 27 вересня 2013 року між ним та

ОСОБА_3 укладений попередній договір (про укладення в майбутньому договору купівлі - продажу) житлового будинку, розташованого за адресою:

АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В. Я., зареєстрований у реєстрі за 10124 (далі - попередній договір від 27 вересня 2013 року № 10124). На забезпечення виконання умов зазначеного договору він передав

ОСОБА_3 завдаток в сумі 148 500,00 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, єдиним спадкоємцем після його смерті є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У межах шестимісячного строку ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Житомирського нотаріального округу Горай О. С. (далі - приватний нотаріус Горай О. С.) із заявою- претензією до спадкоємців ОСОБА_3 .

У червні 2014 року позивач надіслав ОСОБА_2 , в особі її законного представника - матері ОСОБА_4 , вимогу про виконання умов попереднього договору від 27 вересня 2013 року № 10124, у якій просив протягом десяти днів з дня отримання копії вимоги, повідомити про час та місце виконання умов договору. Зазначену вимогу ОСОБА_4 отримала 30 червня 2014 року, однак виконувати її відмовилася.

09 грудня 2014 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину на 3/4 ідеальних частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що відповідач відмовляється виконувати умови попереднього договору від 27 вересня 2013 року № 10124, сплачений на виконання умов зазначеного договору одноразовий платіж у розмірі 148 500,00 грн не повернула, позивач просив накласти стягнення на 3/4 ідеальних частин житлового будинку ринковою вартістю 468 282,00 грн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , які передані спадкоємцю ОСОБА_2 в натурі, на погашення заборгованості в сумі 297 000,00 грн (148 500,00 грн - завдаток, 148 500,00 грн- штраф) за попереднім договором від 27 вересня 2013 року № 10124.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира 17 березня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 17 листопада 2016 року у справі

№ 295/10317/15-ц встановлено, що внаслідок смерті ОСОБА_3 , правовідносини сторін за попереднім договором від 27 вересня 2013 року

№ 10124 припинилися, позивач ОСОБА_1 не є кредитором у зобов`язанні, обов`язки за вказаним договором не увійшли до складу спадщини і не перейшли до ОСОБА_2 , як спадкоємця, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно, яке було передане спадкоємцю в натурі, відповідно до частини другої статті 1282 ЦК України.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 15 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 березня 2021 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про задоволення позову частково.

Звернено стягнення на 1/4 ідеальну частину житлового будинку, ринковою вартістю 156 094,00 грн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка успадкована в складі 1/4 ідеальних частин зазначеного житлового будинку, спадкоємцем ОСОБА_2 в натурі, на погашення заборгованості в сумі 148 500,00 грн перед ОСОБА_1 за попереднім договором (укладення в майбутньому договору купівлі-продажу) житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Сєтаком В. Я., зареєстрований у реєстрі за №10124. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що на виконання умов попереднього договору від 27 вересня 2013 року № 10124, позивач сплатив ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 148 500,00 грн, за яку останній погодився продати належну йому частину житлового будинку. Смерть ОСОБА_3 не є підставою для припинення його зобов`язання за вказаним договором, оскільки не є нерозривно пов`язаним з його особою.У розумінні чинного законодавства та умов попереднього договору передані ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 148 500,00 грн за своєю правовою природою є авансом, який підлягає поверненню, спадкоємцями ОСОБА_3 .

Вирішуючи заяву ОСОБА_2 про застосування позовної давності, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 звернувся із зазначеним позовом з пропуском строку звернення до суду за захистом порушеного права. Разом з тим, оскільки він завчасно звернувся з претензією до спадкоємців ОСОБА_3 про виплату йому сплачених за попереднім договором коштів, не втрачав зацікавленість у вирішенні спору і намагався захисти порушене право, суд дійшов висновку, що позивач пропустив позовну давність з поважних причин, що є підставою для її поновлення.

Рух справи у суді касаційної інстанції. Узагальнені доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та аргументи інших учасників справи

У липні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Полонська Л. М., на постанову Житомирського апеляційного суду від 15 червня 2022 року, у якій вона просила скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, змінивши підстави відмови у задоволенні позову - за спливом позовної давності, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі

№ 914/3224/16, у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 359/4206/19.

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України та витребувано із суду першої інстанції матеріали справи.

У вересні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 у якому він просив касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Житомирського апеляційного суду

від 15 червня 2022 року залишити без змін.

Справа надійшла до суду касаційної інстанції у серпні 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 вересня 2013 року між ОСОБА_3 (продавцем) та ОСОБА_1 (покупцем) укладений попередній договір (про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу), посвідчений приватним нотаріусом Сєтак В. Я., зареєстрований у реєстрі за

№ 10124.

Відповідно до пункту 1.1 договору, ОСОБА_3 зобов`язався передати у власність (у майбутньому продати), а ОСОБА_1 зобов`язався прийняти у власність (у майбутньому купити) належне ОСОБА_3 домоволодіння (житловий будинок), жилою площею 83,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до 11 листопада

2013 року, про що буде укладено та посвідчено нотаріально договір купівлі-продажу (основний договір).

Пунктом 1.2. договору визначено, що продавець згоден продати, а покупець згодний купити вказане нерухоме майно за ціною 148 500,00 грн, що на день укладення попереднього договору еквівалентно 18 000,00 дол. США.

Згідно з пунктом 2.1. попереднього договору, ОСОБА_1 передав, а

ОСОБА_3 отримав завдаток у сумі 148 500,00 грн., що на день укладення договору еквівалентно 18 000,00 дол. США, тобто у розмірі, що складає повну вартість домоволодіння.

Факт передачі та отримання суми завдатку підтверджується підписами сторін. Вказаний завдаток урахований як платіж, передбачений пунктом 1.2. цього договору. Обумовлено, що якщо порушення зобов`язання станеться з вини ОСОБА_1 , завдаток залишається у ОСОБА_3 , а якщо порушення зобов`язання станеться з вини ОСОБА_3 , він повинен повернути завдаток ОСОБА_1 та додатково сплатити суму в розмірі сплаченого завдатку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Із заявами про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Горая О. С. звернулися: ІНФОРМАЦІЯ_3 брат померлого - ОСОБА_5 та

ІНФОРМАЦІЯ_3 , за згодою законного представника, на той час неповнолітня дочка померлого - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За відсутності заповіту, спадщину успадкувала дочка померлого -

ОСОБА_2 , як спадкоємець першої черги за законом.

23 квітня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса

Горая О. С. із заявою про пред`явлення вимог до спадкоємців, що прийняли спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , на суму, передбачену пунктом 2.1. попереднього договору від 27 вересня 2013 року № 10124.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 грудня

2014 року, виданого приватним нотаріусом Горій О. С., спадкоємцем майна належного ОСОБА_3 , а саме 3/4 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , є його дочка ОСОБА_2 .

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 17 листопада

2016 року у справі № 295/10317/15-ц позов ОСОБА_6 , в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , задоволено. Визнано припиненим правовідношення за попереднім договором (про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу) від 27 вересня 2013 року № 10124, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27 травня 2020 року у справі № 295/65/15-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення завдатку в сумі 148 500,00 грн та штрафу в сумі 148 500,00 грн за попереднім договором від 27 вересня 2013 року № 1024 відмовлено з підстав непередбаченого законом способу захисту.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 02 листопада 2020 року

№ 295/65/15-ц рішення Богунського районного суду м. Житомира від 27 травня 2020 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав, а саме у зв`язку з тим, що зобов`язання ОСОБА_7 за попереднім договором не увійшли до складу спадщини, а тому не перейшли до його спадкоємців.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи та доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 , подана в її інтересах адвокатом Полонською Л. М., підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частин першої, другої статті 1281 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі (частина друга статті1282 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Виникнення у спадкоємців у разі прийняття спадщини обов`язку сплатити заборгованість боржника, узгоджується зі змістом статті 1218 ЦК України, яка визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Вказані положення законодавства забезпечують дотримання балансу прав та інтересів усіх учасників цих правовідносин. Зокрема, спадкоємець, приймаючи спадщину, реалізує свій майновий інтерес щодо набуття у власність спадкового майна, при цьому у нього виникає обов`язок сплатити заборгованість спадкодавця, проте виключно в межах вартості отриманого у спадщину майна. У свою чергу кредитор, укладаючи договори кредитування, може бути упевненим у сплаті йому заборгованості позичальника у разі його смерті за рахунок спадкового майна, яке прийняли спадкоємці боржника.

Такий принцип регулювання спірних правовідносин ґрунтується на засадах розумності, пропорційності і справедливості та виключає можливість необґрунтованого покладення на спадкоємців боржника обов`язку погасити борг у розмірі більшому, ніж вартість набутого ними майна, що призведе до безпідставного погіршення їх майнового стану у зв`язку з виконанням зобов`язання, стороною якого вони не є і згоди на укладення якого не надавали.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 жовтня

2021 року у справі № 552/4892/19.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , апеляційний суд правильно вказав, що смерть ОСОБА_3 не є підставою для припинення його зобов`язання за попереднім договором від 27 вересня 2022 року № 10124 щодо повернення авансу в розмірі 148 500,00 грн, оскільки не є таким, що нерозривно пов`язане з його особою. ОСОБА_2 , як спадкоємець, яка прийняла спадщину, відмовилася задовольнити вимоги ОСОБА_1 шляхом одноразового платежу, що відповідно до частини другої статі 1282 ЦК України є підставою для накладення стягнення на спадкове майно.

Касаційна скарга не містить доводів щодо незаконності та необґрунтованості зазначеного висновку апеляційного суду, а тому в цій частині не переглядається.

Щодо застосування позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Частиною п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19 зазначено, що за змістом статті 267 ЦК України, сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. До висновку про поважність причин пропуску позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі.

Відхиляючи заяву ОСОБА_2 про застосування позовної давності, апеляційний суд урахував, що ОСОБА_1 завчасно звернувся з вимогою до спадкоємців померлого ОСОБА_3 про сплату коштів, які він передав на виконання умов попереднього договору, намагався захистити порушене право у інший спосіб, зокрема 06 січня 2015 року ОСОБА_1 , тобто в межах позовної давності, звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення завдатку за попереднім договором та штрафу (справа № № 295/65/15-ц), остаточне рішення у якій Житомирським апеляційним судом ухвалено

02 листопада 2020 року (про відмову в задоволенні позову). Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , а вже 24 грудня

2020 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до суду, а тому дійшов правильного висновку про поважність причин пропуску позовної давності та необхідність її поновити.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статті 6 Конвенції за змістом якої справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у контексті обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Посилання у касаційній скарзі на те, що висновок суду апеляційної інстанції є помилковим, ухваленим без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі

№ 914/3224/16, у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 359/4206/19 є необґрунтованими з огляду на таке.

У постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням (пункт 7.20).

У постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц, Верховний Суд зазначив, що абзацом другим частини другої статті 1282 ЦК України передбачено спеціальний, додатковий за своєю правовою природою, спосіб захисту цивільних прав та інтересів кредитора спадкодавця в разі, якщо спадкоємці не виконають його вимоги. Застосування правила статті 1282 ЦК України не виключає можливості застосування альтернативного способу захисту, зокрема пункту 5 частини другої статті 16 ЦК України про примусове виконання обов`язку в натурі. Кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд.

У постанові від 06 жовтня 2021 року у справі № 359/4206/19 Верховного Суд вказав, що чинним законодавством не передбачено переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. Вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності необхідно враховувати, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними труднощами для вчинення процесуальних дій у встановлений строк.

Висновок суду апеляційної інстанції, у справі, що переглядається, не суперечить наведеним висновкам Верховного Суду, оскільки він зроблений за інших встановлених судом обставин у цій справі, з урахуванням яких суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав на наявність правових підстав для поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду за захистом порушеного права. Такий висновок відповідає наведеним вище положенням ЦК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, усталеній практиці Європейського суду з прав людини щодо застосування позовної давності, принципам добросовісності і справедливості.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з оскаржуваним судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції повно встановив обставини справи, надав належну оцінку доводам сторін та наявним у справі доказам, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 , поданої в її інтересах адвокатом Полонською Л. М.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок Верховного Суду про відмову у задоволенні касаційної скарги відсутні правові підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану в її інтересах адвокатом Полонською Людмилою Миколаївною, залишити без задоволення.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 15 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко