Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 761/44056/17
Номер провадження 22-ц/824/3262/2022
Головуючий у суді першої інстанції Н.В. Пономаренко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
23 лютого 2022 року місто Київ

Номер справи 761/44056/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1

позивач ОСОБА_2

відповідач Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 23 липня 2021 року, ухваленеу складі судді Пономаренко Н.В., в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва, повне рішення складено 12.10.2021, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, уточненим у подальшому, до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа: Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» про стягнення грошових коштів за вкладом, мотивованим тим, що 25.02.2014 між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір банківського вкладу «Найкращий з любов`ю» у доларах США №002-28858-250214 за умовами якого вона передала банку у тимчасове користування вклад у розмірі 30 000 доларів США із процентною ставкою 10,25 % річних на строк із моменту зарахування вкладу на рахунок по 02.03.2015 включно. За умовами договору по закінченню строку розміщення вкладу вклад мав бути зарахований на депозитний рахунок 02.03.2015, проте зарахування не відбулося, чим порушено умови Договору з боку ПАТ «Дельта Банк». Позивач зазначила, що згідно з положенням Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» їй було виплачено гарантовану суму відшкодування в розмірі 200 000 грн. за вказаним вище Договором, що станом на момент виплати становило 7 200 доларів США. ОСОБА_1 зазначила у позові, що 11.03.2015 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом нею було прийнято спадщину після смерті батька, якому належав банківський вклад в ПАТ «Дельта Банк». Згідно свідоцтва їй належить 1/3 від загальної суми вкладу в розмірі 463 383,60 грн. - 154 461,20 грн. Крім того, 15.02.2014 між ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір банківського вкладу «Найкращий з любов`ю» у доларах США №011-28702-150214 за умовами якого він вніс на вкладний (депозитний) рахунок грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США із процентною ставкою 10,25 % річних на строк із моменту зарахування вкладу на рахунок по 20.02.2015 включно. За умовами договору по закінченню строку розміщення вкладу він мав бути зарахований на депозитний рахунок 20.02.2015, проте зарахування не відбулося, чим порушились умови Договору з боку ПАТ «Дельта Банк». Згідно з положенням Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» йому було виплачено гарантовану суму відшкодування в розмірі 200 000 грн за вказаним вище Договором, що станом на момент виплати становило 7 200 доларів США.

Також позивачі зазначили, що на підставі постанови Правління НБУ від 02.03.2015 №150 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2915 №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» згідно з яким з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» призначено Кадирова В.В. В подальшому строк дії тимчасової адміністрації було продовжено до 02.09.2015, а згодом до 02.10.2015. На виконання постанови Правління НБУ від 02.10.2015 №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.10.2015 №181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку» згідно з якими відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк» строком з 05.10.2015 по 04.10.2017. У зв`язку з тим, що позивачами виконані умови Договору банківського вкладу та строк дії якого закінчився до запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк», банк не виконав своїх зобов`язань за договорами та кошти з депозитного вкладу їм не повернув. Позивачі вважають, що оскільки з 03.03.2015 справи ПАТ «Дельта Банк» були передані уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» Кадирову В.В. поверненням грошових коштів за банківськими вкладами (депозитами) покладається на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

З урахуванням викладеного позивачі просили стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 суму основного боргу за депозитним вкладом в розмірі 30 000 доларів США, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ 705 180 грн, суму нарахованих, але не виплачених процентів за депозитним вкладом у розмірі 3 075 доларів США, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ 72 280, 95 грн, суму штрафних санкцій у вигляді 3 % та втрат від інфляції за період з 25.02.2015 по 04.12.2020 у розмірі 689 849,05 грн, грошові кошти в розмірі 154 461,20 грн, як спадкоємиці за законом, якій належать 1/3 частка вкладу спадкодавця у ПАТ «Дельта Банк». Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_2 суму основного боргу у розмірі 50 000 доларів США, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ 1 175 300 грн, сума нарахованих, але не виплачених процентів за депозитним вкладом у розмірі 5 125 доларів США, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ 120 428,25 грн, суму штрафних санкцій у вигляді 3 % річних за період з 25.02.2015 по 06.12.2020 у розмірі 1 149 748,42 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 липня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа: Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення грошових коштів за вкладом.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивачі зазначили, що вирішуючи даний спір суд не застосував норму закону, яка підлягала застосуванню, а саме частину 1 статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів», не взявши до уваги, що Фонд безпідставно прийняв рішення про зменшення граничної суми відшкодування до 200 000 грн. Також вважають, що судом не було враховано порушення Фондом права заявників на мирне володіння майном за статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції, оскільки, позбавлення майна без відповідної компенсації вважається непропорційним втручанням, а відсутність компенсації може вважатися виправдаю лише у виняткових випадках.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити скаргу з викладених у ній підстав.

Представник відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» - Сидоренко Ю.А. заперечила проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на неї, рішення суду першої інстанції просила залишити без змін як законне та обґрунтоване. Зазначила, що сума граничного розміру коштів за вкладами не може бути меншою 200 000,00 грн, а Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів вкладникам їх уповноваженим представникам чи спадкоємця у національній валюті України з наступного робочого дня після затвердження виконавчою дирекцією Фонду реєстру вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування, тому позовні вимоги є передчасними, а позивачами не доведено факту порушення їх прав чи інтересів саме відповідачем.

Третя особа Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилася, про час та дату розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення. Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від третьої особи не надходило. Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивачів третя особа не скористалася.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи з урахуванням вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, оскільки її неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.1, ч.2 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-яким не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Судом було встановлено, що 15.02.2014 ОСОБА_2 уклав з ПАТ «Дельта Банк» договір № 011-28702-150214 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий з любов`ю» у доларах США, згідно з яким ОСОБА_2 вніс на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 кошти у сумі 50 000 доларів США під 10,25 % річних на строк до 20.02.2015.

ОСОБА_1 25.02.2014 уклала з ПАТ «Дельта Банк» договір № 002-28858-250214 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий з любов`ю» у доларах США, згідно з яким вона передала банку у тимчасове користування вклад у сумі 30 000 доларів США під 10,25 % річних на строк до 02.03.2015.

Пунктом 1.10 вказаних договорів визначено, що вклад виплачується по закінченню строку його розміщення шляхом зарахування на поточний рахунок вкладника з використанням платіжної картки відкритий в установі банку.

Постановою Правління Національного банку України №150 від 02.03.2015 ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних, а виконавча дирекція Фонду прийняла рішення №51 про запровадження з 03.03.2015 у ПАТ «Дельта Банк» тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду.

На виконання постанови Правління НБУ №664 від 02.10.2015 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» 02.10.2015 Фонд прийняв рішення №181 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким відкликав банківську ліцензію та розпочав процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк» строком з 05.10.2015 до 04.10.2017, який надалі продовжив, а уповноваженою особою Фонду призначив ОСОБА_3 .

Судом встановлено та не заперечувалося позивачами те, що вони отримали гарантовану суму відшкодування коштів за вкладами у розмірі 200 000 грн, що станом на час виплати становило 7 200 доларів США, і в подальшому їх було включено до відповідної черги кредиторів Банк. У виплаті решти сум, що перевищують гарантовану суму відшкодування за вкладами, їм було відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 11.03.2015, після смерті її батька, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, до складу якої увійшли грошові вклади з нарахованими відсотками та компенсацією в розмірі 463 383,60 грн, з яких: 238 652,23 грн, розміщені на рахунку з обліку вкладів на вимогу № 0609, відкритому на підставі договору банківського вкладу (депозиту) № 003-10513-150713 від 15.07.2013, а 224 731,37 грн - на поточному рахунку № НОМЕР_2 , відкритому 25.11.2013 відповідно до договору на відкриття та обслуговування платіжної картки № НОМЕР_3 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 належить 1/3 від загальної суми вкладу в розмірі 463 383,60 грн, що складає 154 461,20 грн.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 уважає, що заборгованість Фонду перед нею складається з таких сум: 30 000 доларів США - основний борг за договором банківського вкладу; 3 075 доларів США - сума нарахованих, але не виплачених процентів за депозитним вкладом; 689 849,05 грн. - 3 % річних та інфляційні втрати за період з 25.02.2015 до 04.12.2020; 154 461,20 грн. - частина спадщини, яку вона успадкувала після смерті її батька.

ОСОБА_2 уважає, що заборгованість Фонду перед ним складається з таких сум: 50 000 доларів США - основний борг за договором банківського вкладу; 5 125 доларів США - сума нарахованих, але не виплачених процентів за депозитним вкладом; 1 149 748,25 грн. - 3 % річних та інфляційні втрати за період прострочення повернення вкладу з 25.02.2015 до 06.12.2020.

Так, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що Фонд є установою, яка у відповідності до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених законом, а ПАТ «Дельта Банк» перебуває в процедурі ліквідації, задоволення вимог кредиторів Банку повинно здійснюватися у порядку, визначеним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Суд зазначив, що в силу покладених на Фонд завдань та функцій, він не набуває зобов`язань Банку перед його вкладниками у зв`язку із запровадженням процедури його ліквідації. А позивачами не доведено існування підстав для стягнення з відповідача коштів за банківським вкладом у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду є законними та обґрунтованими, вони відповідають встановленим у справі обставинам, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності та розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні.

У частині другій статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Позовні вимоги у цій справі стосуються правовідносин, які виникли з укладення договорів банківських вкладів між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Згідно з підпунктом 7.1.1. пункту 7.1. статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк та під визначений процент (дохід) відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

У частинах першій, другій статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено види діяльності банку, зокрема банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг.

У пункті 1 частини третьої статті 47 цього Закону вказано, що до банківських послуг належать залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб.

Судом установлено, що ПАТ «Дельта Банк» перебуває у стадії ліквідації і розпочато процедуру його ліквідації, про що прийнято відповідне рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Запровадження у банку тимчасової адміністрації та початок процедури його ліквідації не позбавляють особу можливості реалізації права на судовий захист.

Відповідно до частин першої та другої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000,00 грн. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

У разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку (частина шоста статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Нормами статті 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» установлено порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, зокрема: уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку; уповноважена особа Фонду формує перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню; виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду; Фонд не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті Фонду та оприлюднює оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам у газеті «Урядовий кур`єр» або «Голос України».

Відповідно до частини першої статті 28 цього Закону Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

За загальним правилом під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку (пункт 1 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Але згідно з пунктом 1 частини шостої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України.

Отже, запровадження в банку тимчасової адміністрації та початок процедури його ліквідації не забороняють задовольнити позов до такого банку про стягнення з нього коштів на користь вкладника у спорі щодо виконання зобов`язань за договором банківського вкладу, строк якого закінчився до введення в банку тимчасової адміністрації. Рішення суду про стягнення з неплатоспроможного банку заборгованості за договором банківського вкладу фактично підтверджує право вкладника на відповідну суму. А будь-які виплати мають здійснюватися у порядку, визначеному Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Так, нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 761/44056/17.

У поданому позові позивачі посилаються на те, порушення їхній прав як вкладників було допущено до запровадження у банку тимчасової адміністрації, проте вимоги про стягнення 3 % річних й інфляційних втрат фактично не стосуються діяльності Фонду, як державної спеціалізованої установи, оскільки, позивачами отримано гарантовані суми відшкодування коштів за вкладами у розмірі 200 000, 00 грн.

Тобто, 3 % річних й інфляційні втрати позивачами нараховано не за прострочене зобов`язання з виплати гарантованих сум відшкодувань за вкладами, а на залишки останніх та/чи процентів за ними, які позивачам не виплачені та не отримані ними.

Колегія суддів ураховуючи викладене вважає, що суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов вірного висновку про безпідставність вимог позивачів щодо стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, який виплатив гарантовану суму відшкодування за вкладами, інфляційних втрат та 3 % річних відповідно до положень статті 625 ЦК України, оскільки у відповідача не виникало перед позивачами грошового зобов`язання, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не є боржником позивача, унаслідок чого відсутні правові підстави для застосування частини другої статті 625 ЦК України.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачі звернулися до суду із вказаним позовом з вимогами виключно до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, який набуває лише права кредитора банку на відшкодовані клієнтам останнього кошти та надану йому цільову позику. За взятими на себе зобов`язаннями і далі відповідає банк. Проте позивачами будь - яких вимог до банку заявлено не було.

Крім того, на виконання положень спеціального закону, вимоги позивачів акцептовані уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Дельта бак». При цьому, позивачами не оскаржувалося акцептування АТ «Дельта Банк» їх вимог та віднесення до четвертої черги кредиторів Банку.

При цьому колегія суддів зауважує, що ні законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ні Положенням про виведення неплатоспроможного банку з ринку не містять чітко визначених строків для здійснення виплат кредиторам неплатоспроможного банку та імперативно визначає, що такі виплати здійснюються виключно за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду та на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Суд першої інстанції вірно вказав, що позивачами не доведено існування підстав для стягнення з відповідача коштів за банківським вкладом у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому, колегія суддів погоджується із висновком суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивачів.

Доводи апеляційної скарги у тому, що відповідачем було прийнято рішення про зменшення граничної суми відшкодування до 200 000 грн колегія суддів оцінює критично. Такі доводи є невірним тлумаченням позивачами норм закону.

З урахуванням зазначеного суд апеляційної інстанції вважає, що станом на момент звернення до суду права позивачів не порушені, оскільки процедура ліквідації в АТ «Дельта Банк» не завершена, а черговість задоволення вимог позивача не настала, що також свідчить про необґрунтованість заявлених позивачами вимог до відповідача.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною позивача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Загалом доводи, викладені у апеляційній скарзі були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, що ґрунтується на вимогах законодавства.

Таким чином, встановивши, що позивачі не довели належними та допустимими доказами наявність обставин, на які вони посилалися як на підставу для задоволення заявлених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких не прийняв до уваги доводи позивачів щодо наявності підстав для задоволення позову, дав вірну оцінку запереченням відповідача та дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивачів без задоволення.

Керуючись ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 23 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 22.04.2022.

Судді

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна