Головуючий у І інстанції Проць Т.В.
Провадження №22-ц/824/8538/2022 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Козинської селищної ради про визнання дій протиправними та скасування рішення щодо реєстрації місця проживання, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувсядо Обухівського районного суду Київської областіз позовом, в якому просив суд визнати дії Козинської селищної ради протиправними та скасувати рішення стосовно реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати Козинську селищну раду скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, щопід час шлюбу з ОСОБА_4 вони придбали квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано на дружину. При цьому, позивачем внесено більшу частину коштів за квартиру, а на залишок суми коштів, що підлягали оплаті, було оформлено кредит строком на 25 років. Позивачем за особисті кошти здійснено ремонт вказаної квартири та перепланування.

В подальшому шлюбні відносини між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано.

У 2017 році позивачем було надано згоду на тимчасове проживання (без права реєстрації постійного місця проживання) у квартирі батькам дружини - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які в подальшому, без відома та згоди позивача, з грубим порушенням законодавства зареєстрували в даній квартирі своє місце проживання, про що позивач дізнався у березні 2021 року.

Враховуючи викладене, позивачем було подано скаргу на незаконні дії органу місцевого самоврядування, але на день подання позову до суду батьки дружини продовжують проживати в квартирі позивача, чинять йому перешкоди шляхом недопуску до квартири, у зв`язку із чим позивач позбавлений можливості користуватись квартирою, що свідчить про порушення його цивільних прав.

Таким чином, на думку позивача, дії відповідача Козинської селищної ради по реєстрації місця проживання та права користування квартирою третіх осіб - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є незаконними.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилався на те, щоОбухівським районним судом Київської області встановлено: «...що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №222052343 від 31.08.2020 року на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 21.03.2014 року належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 .», проте судом безпідставно не застосовано норми Сімейного кодексу України, а саме ст. 60 Сімейного кодексу України, в якій визначено, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, судом першої інстанції не застосовано приписи статей СК України, котрі є основоположними при розгляді та вирішенні справ, що пов`язані з майном подружжя загалом, в тому числі і за аналогією при вирішенні питання щодо реєстрації сторонніх осіб в квартирі. При цьому, апелянт у скарзі зазначає, що більшу частину коштів на придбання квартири було надано безпосередньо ним, ОСОБА_1 , а належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Суду першої інстанції при вирішенні справи фактично необхідно було з`ясувати майнові права ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , при цьому такий процес з`ясування відповідних обставин не може обмежуватись лише поверхневим оглядом інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, яка містить інформацію, актуальну лише на дату видачі довідки, а й повинен бути нерозривно пов`язаний зі з`ясуванням інших майнових прав на квартиру, котрі, в тому числі, випливають із сімейного законодавства.

Таким чином, суд першої інстанції порушив права ОСОБА_1 в частині володіння та користування майном, а саме квартирою, що суперечить не тільки нормам національного законодавства, а й міжнародного законодавства, а саме Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколу до неї. При цьому, Обухівський районний суд Київської області в своєму рішенні від 21 лютого 2022 року посилається на цю Конвенцію виключно в форматі «посилання-цитування», але жодним чином не застосовує її догмати до обставин відповідної справи, а навіть в своєму рішенні порушує вищезазначену Конвенцію в частині припису «володіти своїм майном», що проявляється в тому, що суд першої інстанції фактично встановив, що лише ОСОБА_4 є власником майна, котрий надає згоду на реєстрацію, в той час, як ОСОБА_1 має таке ж право на володіння та розпорядження майном.

Також апелянт у апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції грубо порушив приписи чинного законодавства, не дослідивши повноваження в.о. селищного голови, секретаря ради Черванчук Т.Г. здійснювати повноваження голови Козинської селищної ради. Не досліджено судом і повноважень за довіреністю представника Козинської селищної ради Іщенко С.М., при цьому, на думку апелянта, суд мав визнати представника неналежним та таким, що не має повноважень на ведення справи в суді, здійснювати від імені установи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки, що його не наділено правами відповідно до п. 3 статті 43 ЦПК України подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. Письмовий відзив відповідача від 29 жовтня 2021 року на позовну заяву про скасування реєстрації місця проживання за підписом ОСОБА_5 , долучений до справи Обухівським районним судом Київської області, не відповідає вимогам частини 2 статті 178 ЦПК України та відповідно пункту 1 статті 78 ЦПК України не повинен був братися до уваги, а аргументи, викладені у відзиві, не повинні були впливати на рішення суду, так як одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника третіх осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Ткаченко О.В., остання проти задоволення скарги позивача заперечила та просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.

В судове засідання учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності за наявними матеріалами справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №222052343 від 31.08.2020 року на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 21.03.2014 року належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.28-31).

24 листопада 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись із заявами до Козинської селищної ради про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані заяви містять згоду власника житла ОСОБА_4 (а.с.41-46).

Згідно карток місцепроживання зазначених осіб зареєстровано повноважною особою Козинської селищної ради 24.11.2017 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з вказаною реєстрацією, ОСОБА_1 звернувся із скаргою на незаконні дії службової особи органу місцевого самоврядування.

З відповіді ЦМУДМС у м. Києві та Київській області на звернення позивача від 08.03.2021 року щодо незаконної реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вбачається, що реєстрація зазначених осіб була здійснена в 2017 році за згодою власника квартири, тобто відповідно до вимог п.18 Правил. Доповнення до Правил в частині надання письмової згоди відповідного іпотекодержателя або довірчого власника житла, яке перебуває в іпотеці чи довірчій власності, як способу забезпечення виконання зобов`язань, були внесені в травні 2020 року. Відтак, підстави для скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 відсутні.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що незаконна реєстрація третіх осіб за адресою: АДРЕСА_1 позбавляє його можливості користуватись спірним житлом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним Законом, який регулює відносини у сфері реєстрації місця проживання особи, відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

Відповідно до абзацу 11 статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

На виконання вимог вказаного Закону 02 березня 2016 року постановою Кабінету Міністрів України N 207 затверджено Правила реєстрації місця проживання, якими передбачено механізм здійснення реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлено форми необхідних для цього документів.

Згідно з положенням ст.6 зазначеного Закону та п. 18 Правил для реєстрації місця проживання особи, чинних на момент вчинення оспорюваних дій, для реєстрації місця проживання особи до органів реєстрації необхідно надати: письмову заяву; документ, що підтверджує особу та до якого вносяться відомості про місце проживання; квитанція про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі - ордер, свідоцтво на право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання здійснюється за згодою власника/співвласника житла, наймача та членів його сім`ї; військовий квиток або посвідчення про прописку (для осіб, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

З матеріалів справи вбачається, що третіми особами органу реєстрації був наданий увесь необхідний пакет документів, а власник житла ОСОБА_4 надала свою згоду на реєстрацію третіх осіб у квартирі, відтак дії відповідача Козинської селищної ради по реєстрації місця проживання третіх осіб вчинені з дотриманням встановленого законом порядку.

Крім того, позивачем у встановлений законом спосіб не доведено належними та допустимими доказами, яким чином дії відповідача по реєстрації третіх осіб у квартирі порушують його права по володінню та користуванню нею, у зв`язку із чим законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову в позові з підстав недоведеності факту порушення прав позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги факт порушення прав апелянта в частині володіння та користування майном, що перебуває у спільній сумісній власності, є необгрунтованими, оскільки на їх підтвердження апелянтом суду не надано жодних доказів.

При цьому, під час розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_1 ніколи не проживав в кв. АДРЕСА_2 і ніколи не звертався до третіх осіб, які зареєстровані у квартирі та постійно проживають у ній, щодо надання доступу до квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції грубо порушив приписи чинного законодавства, не дослідивши повноваження в.о. селищного голови, секретаря ради Черванчук Т.Г. на здійснення повноважень голови Козинської селищної ради та не перевірив повноваження представника інтересів Козинської селищної ради Іщенко І.М., апеляційним судом відхиляються, оскільки ці доводи жодним чином не спростовують того, що вчинені відповідачем Козинською селищною радою дії щодо реєстрації місця проживання третіх осіб за наявності відповідної згоди на це власника нерухомого майна відповідають положенням чинного на момент такої реєстрації законодавства України, а саме - Правилам реєстрації місця проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207.

Таким чином, зважаючи на те, що позивачем ОСОБА_1 не було надано належних, допустимих та достатніх доказів порушення його прав рішенням Козинської селищної ради стосовно реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову та скасування рішення Козинської селищної ради стосовно реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому,докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: