Справа № 487/3437/21
Провадження № 2/487/398/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2022 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Бобрової І.В., за участю секретаря судового засідання Табунщик К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу № 487/3437/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» про захист прав споживачів

встановив:

24.05.2021 до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява, в якій ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір №557712 від 02.09.2018 року, укладений між нею та ТОВ «ВЕЛЛФІН».

Позовні вимоги мотивувала тим, що 02.09.2018 року вона уклала з ТОВ «ВЕЛЛФІН» договір займу № 557712, проте, вважає, що при укладенні даного договору були порушені її права як споживача, а саме: відповідачем не була надана інформація, яка стосується суті наданих відповідачем фінансових послуг, зокрема, не ознайомлено з усіма умовами кредитного договору та ризиками; порушено норми щодо подвійної відповідальності за невиконання зобов`язань щодо погашення суми кредиту та процентів за договором; порушено норми щодо неповідомлення позивача про умови та строки обробки її персональних даних. У зв`язку з чим, звернулась до суду із даним позовом за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 07.06.2021 відкрито провадження та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

15.06.2022 представником ТОВ «ВЕЛЛФІН» Сидоренко Н.М. надано до суду письмові пояснення, у яких остання просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_1 було укладено договір позики від 02.09.2018 в електронній формі. ТОВ «ВЕЛЛФІН» повністю виконало умови укладеного договору позики та перерахувало на картковий рахунок позивача кошти в розмірі 1000 грн., в той час як ОСОБА_1 отримані грошові кошти, в передбачені у договорі строки, не повернуті. Крім того, вказала, що ОСОБА_1 було отримано електронну копію договору позики, а також ознайомлено з усіма істотними умовами договору, що підтверджує підписання позивачем договору позики в особистому кабінеті шляхом введення індивідуального алфавітно-цифрового ідентифікатора, який попередньо надсилався їй шляхом смс-повідомлення.

Ухвалою суду від 18.10.2022 закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті.

До судового засідання позивач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився, у письмових поясненнях просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, прийшов до такого висновку.

У судовому засіданні встановлено, що 02.09.2018 між ОСОБА_1 та ТОВ «ВЕЛЛФІН» укладено договір позики № 557712 (далі Договір).

Відповідно до умов вказаного Договору позивачу було надано кошти в позику у розмірі 1000,00 грн. на строк 30 днів зі сплатою 1,9 % від суми позики, але не менше ніж 50,00 грн. за перший день користування позикою та 1,9 % від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики.

Згідно з п. 1.5 Договору строк та проценти за користування позикою за договором позики обчислюються за фактичну кількість календарних днів користування позикою.

Пунктом 1.7 Договору передбачено, що деталізована інформація щодо визначення сукупної вартості позики при нарахуванні основних процентів у відповідності до п. 1.5.1 Договору зазначена у графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно з графіком розрахунків до Договору сукупна вартість позики складає 1601 гривня, проценти за користування позикою складають 601 гривню.

Зазначений Договір позики укладений у формі електронного документу з відповідним електронним підписом позичальника, що не суперечить вимогам Цивільного кодексу України та іншим нормам законодавства.

Так, відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронний документ та електронний документообіг» (далі Закон) електронний документ документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За статтею 6 Закону електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документу, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Відносини, пов`язані з використанням удосконалених та кваліфікованих електронних підписів, регулюються Законом України "Про електронні довірчі послуги". Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах.

Відповідно до ст. 8 Закону юридична сила електронного документу не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 січня 2021 у справі № 524/5556/19.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому за ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, ч. 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частинами 1, 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Нормою ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Також, приписами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

За змістом ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документу з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в редакції, чинній на момент укладення Договору, фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: 1) фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; 2) умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; 3) порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; 4) правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; 5) механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; 6) реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; 7) розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами.

Згідно з положеннями ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

Інформація, що надається кредитодавцем споживачу, зазначена у частині другій цієї статті, має містити відомості про: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та його структурного підрозділу, через який надається споживчий кредит, реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру банків чи Державного реєстру фінансових установ; 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо); 3) суму кредиту, строк кредитування, мету отримання та спосіб надання кредиту; 4) тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, а також індекси, що застосовуються для розрахунку змінюваної процентної ставки. Індекс, що застосовується для розрахунку змінюваної процентної ставки, повинен відповідати вимогам, встановленим Цивільним кодексом України; 5) види забезпечення за кредитом, необхідність проведення оцінки предмета забезпечення за кредитом та про те, за чий рахунок така оцінка проводиться; 6) реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача на дату надання інформації виходячи з обраних споживачем умов кредитування.

У разі ненадання визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації кредитодавець або кредитний посередник несе відповідальність у порядку та розмірі, визначених законом.

Частиною 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин встановлено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

За ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У позові ОСОБА_1 як на підставу визнання Договору недійсним посилається на ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», проте на момент виникнення правовідносин між сторонами в ст. 11 вказаного Закону частина 2 відсутня.

Крім того, позивач зазначає про порушення відповідачем п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд доходить до переконання, що умови оскаржуваного Договору не суперечать вказаним положенням законодавства, а доводи позивача такими, що не свідчать про його недійсність.

Так, зі змісту оскаржуваного Договору вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму позики, дату її видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник ОСОБА_2 погодилася на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Договір укладений в електронному варіанті та з електронним підписом. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт Товариства за допомогою логіна та пароля в особистому кабінеті Договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, від 22.11.2021 у справі № 234/7719/20.

Також, в Договорі зазначені серія та номер паспорту позивача, реєстраційний номер облікової картки платника податків, які повністю співпадають з даними з копій паспорту та картки ФОПП, наданими позивачем разом з позовом до суду. Не маючи таких даних від позивачки, відповідач не зміг би вказати особисті дані ОСОБА_1 в Договорі. Тому укладення договору позики відповідало внутрішній волі позивачки.

Так, є неспроможними твердження позивачки про позбавлення можливості ознайомитися з умовами та правилами Договору. Вказане спростовуються самим механізмом укладання електронного договору, який є покроковим порядком дій та визначає, що після того як будь-який позичальник здійснить свою реєстрації та внесе персональні дані, він погоджує суми кредитних коштів та йому пропонується ознайомлення з усіма істотними умовами Договору. У разі незгоди та натискання кнопки «ні» договір позики не оформлюється.

Саме такі почергові кроки укладання електронного договору здійснила позивачка, після чого отримала кредитні кошти.

Разом з тим, неспроможними є доводи позивачки про те, що Договір було укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки у п. 2.2.1.2 Договору прямо зазначено, що позичальник має право отримувати від позикодавця інформацію з питань надання фінансових послуг позичальника, щодо послуг, які надає позикодавець, інформацію, право на отримання якої передбачено в законодавстві України.

Згідно з п. 7.1, 7.2 Договору невід`ємною частиною цього Договору є Правила надання грошових коштів у вигляді позики Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (далі Правила), які регламентують порядок надання грошових коштів у позику фізичним особам. Уклавши цей Договір позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, зобов`язується і погоджується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщено на сайті позикодавця.

Частина 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН» визначають порядок і умови надання Товариством грошових коштів у позику. Правила розміщені на сайті Товариства за посиланням: https://creditup.com.ua/. у загальному доступі для ознайомлення всіх зацікавлених осіб.

Ці правила є публічною пропозицією (офертою), у розумінні ст. 641,644 ЦК України, на укладення договору кредиту, та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

А тому, до тверджень позивачки про те, що перед укладенням договору вона не була ознайомлена з усією інформацією про умови позики, як того вимагає Закону України «Про захист прав споживачів», суд ставиться критично, оскільки, звернувшись до ТОВ «ВЕЛЛФІН» із заявкою на отримання грошових коштів у позику та, підписавши договір, позивачка засвідчила той факт, що вона обізнана з Правилами, які є невід`ємною частиною договору.

В ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов Договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов, без їх доведення в розрізі положень ст. 76-81 ЦПК України, що спростовуються самим змістом договору, у якому містяться всі істотні умови характерні для такого виду договорів, а позивачка за допомогою електронного підпису погодилася з такою редакцією Договору.

Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить до висновку, що позовні вимоги позивачки є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 7 ст. 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 10, 12, 13, 89, 258, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» про захист прав споживачів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН», , розташоване за адресою: місто Київ, вулиця Героїв Севастополя, буд.48.

Повне судове рішення складено 31.10.2022.

Головуючий суддя І. В. Боброва