ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2022 року м.Суми

Справа №592/2871/22

Номер провадження 22-ц/816/850/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання -Кияненко Н.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 червня 2022 року, ухвалене у складі судді Катрич О.М. в м. Суми, повне судове рішення складено 09.06.2022.

встановив:

У травні 2022 року ОСОБА_1 до суду з позовом про розірвання шлюбу із ОСОБА_2 . Свої вимоги позивач мотивував тим, що 10 березня 2001 року між ним та відповідачкою був укладений шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального управляння юстиції м. Одеси. Про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 із актовим записом в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу № 80. За цей проміжок часу в подружжя з`явилося двоє дітей, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження НОМЕР_2 та НОМЕР_3 .

Позивач зазначав, що спільне життя з відповідачкою не склалося: вже доволі тривалий час у них відсутнє порозуміння одне з одним, постійно виникають сварки, що стало причиною їхнього окремогопроживання. Таким чином, шлюб між сторонами існує лише формально, подальше спільне життя та збереження шлюбу між сторонами неможливе, а тому просив розірвати його шлюб з ОСОБА_2 .

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 червня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено та розірвано шлюб, укладений між сторонами та зареєстрований 10 березня 2001року відділом РАГС Центрального районного управління юстиції м. Одеси за актовим записом №80.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_2 оскаржила його до суду апеляційної інстанції. У своїй апеляційній скарзі відповідач зазначає, що судове рішення постановлене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а також не відповідає фактичним обставинам справи, а тому підлягає скасуванню з відкладенням слухання справи та наданням подружжю строку на примирення.

Зокрема, апелянт зауважує, що при ухваленні рішення суд, керуючись нормами ст. 111 Сімейного кодексу України, мав вжити заходів щодо примирення подружжя. Посилаючись на п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вказує, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них чи інтересам дітей. Передбачене ч.1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однією зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч.7 ст.240 ЦПК України). Разом з тим, зазначає, що у суді першої інстанції клопотання про надання часу на примирення до суду нею не заявлялося, тому як її представник повинен був безпосередньо приймати участь у судовому засіданні та під час розгляду справи заявити таке клопотання від її імені. Проте, ним було надано заяву про слухання справи за їхньої відсутності. Попри це, на думку апелянта, суд за власною ініціативою мав відкласти розгляд справи з підстав невизнання позову про розірвання шлюбу одним із подружжя.

Що стосується порушення судом норм процесуального права, то відповідач зауважує, що рішення не відповідає положенням п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з яким рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам ст. 215 ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату та місце реєстрації шлюб, час та причини його припинення, мотиви з яких суд визначив збереження сім`ї неможливим та обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. Натомість, суд всі ці приписи не прийняв до увагу та не відобразив у своєму рішенні.

В судовому засіданні представник позивача підтвердив, що надання часу на примирення подружжя не має сенсу, бо у позивача склалися вже інші сімейні відношення.

Відповідач та її представник до суду не прибули, про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягаєзадоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.ч. 1,2 ст. 367 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч.ч. 1,2,5 ст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Положеннями ч. 1 ст. 21 та ч.1 ст. 24 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, що ґрунтується на їхній вільній згоді та зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України визначено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Статтями 110, 112 СК України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя і якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, що мають істотне значення, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу.

Положеннями ч. 2 ст. 114 СК України врегульовано, що у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 115 цього Кодексу документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам статті 215 ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

З матеріалів справи вбачається, що 10 березня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального управляння юстиції м. Одесизареєстровано шлюб. Про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 із актовим записом в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу № 80 (а.с.11)

За час перебування в шлюбі у подружжя з`явилося двоє доньок, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей НОМЕР_2 та НОМЕР_3 (а.с.12-13).

Судом також встановлено, що сторони через постійні суперечки та непорозуміння припинили подружні стосунки, спільного господарства не ведуть, оскільки проживають окремо один від одного. Даний факт підтверджується доводами позивача, які в суді першої інстанції не заперечувались та не були спростовані відповідачем. В свою чергу, позиція відповідача у суді першої інстанції зводилася лише до того, що вона категорично не погоджується із розірванням шлюбу, оскільки має на меті зберегти шлюбні відносини, проте участь в судовому засіданні не прийняла та усної або письмової зави про надання строку на примирення нею заявлено не було.

Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, суд першої інстанції виходив з того, що даний шлюб існує формально та відсутня можливість збереження сім`ї відповідача та позивача, оскільки останній не бажає надалі перебувати в шлюбі, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме його інтересам.

Апеляційний суд враховуючи минулий час з моменту винесення оскарженого суду з`ясовував у представника позивача думку щодо надання строку на примирення подружжя, який заперечив, бо у останнього вже виникли інші сімейні відносини.

Враховуючи вище викладене,колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше збереження такого шлюбу неможливо через відмову позивачу і буде порушувати його право на свободу особистого життя, що є неприпустимим.

Що стосується доводів апеляційної інстанції про не вжиття місцевим судом заходів щодо примирення подружжя, то колегія суддів зазначає наступне.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», на яку зокрема посилається апелянт, зазначено, що судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. Проте, вживати заходів щодо примирення подружжя слід лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства і примирення подружжя допоможе зберегти сім`ю та не суперечитиме інтересам одного з них чи дітей. У випадку виявлення обставин або фактів, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Таким чином, вжиття заходів щодо примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Подібна позиція викладена і в постанові Верховного Суду у цивільній справі №200/952/18. Верховний Суд у своєму рішенні наголошує що Сімейний Кодексом України не визначено, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду справи.

Варто також зауважити, що підставою для прийняття судом рішення про надання сторонам часу на примирення є клопотання одного з подружжя, висловлене або в усній формі під час судового засідання, або в письмовій заяві.Той із подружжя, хто просить про примирення, повинен обґрунтовувати необхідність надання строку на примирення. Це дозволить суду переконатись, що таке клопотання не служить для затягування судового процесу та зловживання процесуальними правами.

Проте, в суді першої відповідачемобґрунтованої заяви про необхідність надання строку на примирення не заявлялось, а відповідне клопотання заявила лише подаючи апеляційну скаргу, яке не було задоволено апеляційним судом враховуючи пояснення представника позивача з цього приводу і встановлення повного припинення фактичних шлюбних відносин між подружжям.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції достовірно з`ясовані фактичні взаємини та обставини сумісного життя подружжя, наявність в них малолітніх дітей, припинення між ними шлюбних відносин, які у своїй сукупності свідчать про неможливість подальшого спільного життя подружжя та збереження сім`ї, враховуючи небажання та неспроможність сторін відновити сімейні відносити, а також відсутність наявних перешкод, передбаченихстаттею 110 Сімейного кодексу України, приймаючи до уваги, що сім`я повинна будуватись на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, які втрачені сторонами, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, про наявність підстав для розірвання шлюбу.

У відповідності ст. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст.367,368,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 червня 2022 року без змін.

Постанова набирає законною силу з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 25 жовтня 2022 року.

Головуючий - С. С. Ткачук

Судді: О. Ю. Кононенко

О. І. Собина