ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7191/22 Справа № 415/3644/21 Суддя у 1-й інстанції - Калмикова Ю.О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, яка не входить до фонду оплати праці

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 08 грудня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

27 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, яка не входить до фонду оплати праці. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що починаючи з 04.07.2006 року позивач був прийнятий на роботу до відокремленого підрозділу «Шахта ім.Г.Г.Капустіна» АТ «Лисичанськву гілля», у якості гірника очисного забою шостого розряду з повним робочим днем під землею. 18.02.2021 року, позивач звільнився з роботи на підставі ст. 40 п. 2 КЗпП України за станом здоров`я. При звільненні з підприємства, з ним не був проведений відповідний розрахунок з заробітної плати, яка не входить до фонду оплати праці (лікарняні та пенсійна допомога), як то передбачено ст. 116 КзпП України. Відповідно до довідки наданої відповідачем по справі від 25.05.2021 року за №127, станом на день звільнення, загальна заборгованість із заробітної плати, яка не входить до фонду оплати праці складає 85410,00 грн. Добровільно відповідач відмовляється сплачувати позивачу, заборгованість із заробітної плати, яка не входить до фонду оплати праці посилаючись на відсутність коштів. На підставі викладеного просила суд стягнути з АТ «Лисичанськвугїлля», на користь позивача нараховану, але не сплачену заборгованість із заробітної плати, яка не входить до фонду оплати праці у розмірі 85410,00 грн. та стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору (а.с.2-3).

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 08 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, яка не входить до фонду оплати праці - відмовлено (а.с. 31-32).

Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки відповідно до ст. 116 КзпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи організації, провадиться в день звільнення. Добровільно відповідач відмовляється сплачувати позивачу, заборгованість із заробітної плати, яка не входить до фонду оплати праці посилаючись на відсутність коштів. Апелянт посилається на те, що відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Позивач вважає, що суд першої інстанції при винесенні рішення по справі помилково посилається на норми Трудового законодавства, які стосуються обмеження строку звернення до суду у три місяці при вирішенні трудового спору, оскільки предметом позову у даній справі є стягнення всіх належних сум, як то передбачено ст. 116 КзпП України, що відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України є порушенням законодавства про оплату праці, при якому працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення без обмеження будь-яким строком. Зазначає, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати та середнього заробітку, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат (а.с. 35-37).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що позивач звільнився 23 лютого 2021 року та звернувся до суду із позовом про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, яка не входить до фонду оплати праці, а саме: лікарняний лист, вихідна допомога, пенсійна допомога лише 27 травня 2021 року, тобто після спливу тримісячного строку звернення до суду, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Однак, із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів не погоджується.

Судом 1 інстанції встановлено, що згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 , заповненою 12.02.2001року на ім`я ОСОБА_1 на підставі наказу № 53-к від 18.02.2021 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнений за ст. 40 п. 2 КЗпП України.

Отже, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем та 18.02.2021 звільнений.

Згідно з довідкою № 127 від 25.05.2021 року, яка видана Акціонерним товариством «Лисичанськвугілля» заборгованість ОСОБА_1 по виплаті заробітної плати, яка не входить до фонду оплати праці складає 85410,00 грн. (липень 2019 р. 162,00 грн., січень 2020 р. 609,00 грн., серпень 2020 р. 2678,00 грн., жовтень 2020 р. 4308,00 грн., лютий 2021 р. 77653,00 грн.).

Посилання скаржника на те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), які належать до сплати працівникові, мають бути виплачені йому у день звільнення, тому у даному випадку мало місце порушення відповідачем законодавства про оплату праці, у зв`язку з чим, він може звернутись до суду без обмеження будь-яким строком, є помилковими з огляду на наступне.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої, заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно з п.п. 3.2, 3.3, 3.6 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, не належать до фонду оплати праці допомога по тимчасовій непрацездатності; оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, установи, організації; одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію згідно з діючим законодавством та колективними договорами (включаючи грошову допомогу державним службовцям та науковим (науково-педагогічним) працівникам.

Отже, системний аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку, що лікарняний лист за рахунок підприємства, лікарняний лист та вихідна допомога не входять до структури заробітної плати.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1638цс17, постанові Верховного Суду від 04 серпня 2020 року у справі № 910/24323/16.

Враховуючи викладене, колегія судів вважає, що суд першої інстанції встановивши фактичні обставини справи дійшов обґрунтованого висновку про те, що заборгованість з оплати лікарняних листів та пенсійної допомоги, яка не була виплачена ОСОБА_1 в день звільнення не входить до структури заробітної плати.

Оскільки зазначені вище виплати не входять до структури заробітної плати, то до них не застосовуються положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України, яке передбачає, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Разом з тим, суд першої інстанції відмовивши у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском тримісячного строку звернення до суду, встановленого ст. 233 КЗпП України, не врахував положення п. 1 Глави ХІХ Прикінцевих положень Кодексу Законів про працю України.

Згідно зі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк звернення до суду за вирішенням трудового спору обраховується з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення місячний строк обраховується з дня вручення працівникові копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, тобто ця норма містить вичерпний перелік обставин, з настанням яких починається перебіг строку звернення до суду.

У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15 зроблено висновок, що статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (п. 1 Глави ХІХ Прикінцевих положень Кодексу Законів про працю України).

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID - 19» від 11 березня 2020 року № 211 (із змінами та доповненнями) з 12 березня 2020 року в Україні введено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами затвердженими Постановою КМУ від 22 вересня 2021 року № 981 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України») карантин продовжено до 31 грудня 2021 року.

Як зазначено вище, 18 лютого 2021 року позивач звільнений з Акціонерного товариства Лисичанськвугілля» за п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Оскільки позивач звільнений 18 лютого 2021 року, у день звільнення відповідно до ст. 116 КЗпП України відповідач повинен був здійснити виплату позивачу усіх сум, що належали йому від підприємства, та на час звернення до суду карантин не припинився, тому до правовідносин які виникли у даній справі підлягають застосуванню положення п. 1 п. 1 Глави ХІХ Прикінцевих положень Кодексу Законів про працю України.

Проте, суд першої інстанції не врахував зазначені норми права та обставини справи і дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач просив стягнути з відповідача заборгованість з заробітної плати, яка не входить до фонду заробітної плати в розмірі 85 410,00 грн.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Конституції України проголошено Україну соціальною, правовою державою, визначено зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість відповідача перед ОСОБА_1 по виплаті заробітної плати, яка не входить до фонду оплати праці складає: за липень 2019 року у сумі 162,00 грн. (лікарняний за рахунок підприємства); за січень 2020 року у сумі 609,00 грн. (лікарняний за рахунок підприємства); за серпень 2020 року у сумі 2678,00 грн. (лікарняний лист); за жовтень 2020 року у сумі 4308,00 грн. (лікарняний лист); за лютий 2020 року у сумі 77 653,00 грн. (пенсійна допомога).

Дані обставини сторонами не оспорюються.

При цьому, як зазначалось вище, колегія суддів вважає, що строк звернення до суду позивачем не пропущено.

Щодо суми заборгованості за лікарняними листами та пенсійною допомогою, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 255 КЗпП України види матеріального забезпечення та соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням працівникам, а в деяких випадках і членам їх сімей, умови їх надання та розміри визначаються законами України з окремих видів загальнообов`язкового державного соціального страхування, іншими нормативно-правовими актами, які містять норми щодо загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, перебування у закладах охорони здоров`я, а також на самоізоляції під медичним наглядом у зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також локалізацію та ліквідацію її спалахів та епідемій, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Згідно з абзацом другим частини другої статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Системний аналіз наведених норм закону свідчить про те, що за рахунок коштів роботодавця здійснюється оплата лише перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, а починаючи з шостого дня непрацездатності допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується за рахунок коштів Фонду соціального страхування.

Відповідно до частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Проте, позивачем як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і при зверненні із апеляційною скаргою, не зважаючи на вимоги ст. 81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не було надано суду доказів наявності права позивача на отримання заборгованості з оплати лікарняного за серпень 2020 року в сумі 2678,00 грн. та жовтень 2020 року в сумі 4308,00 грн. за рахунок коштів АТ «Лисичанськвугілля», а саме доказів перерахування Фондом соціального страхування на рахунок відповідача зазначених коштів.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» заборгованості з оплати листків тимчасової непрацездатності за серпень 2020 року в сумі 2678,00 грн. та жовтень 2020 року в сумі 4308,00 грн. не підлягають задоволенню, оскільки після оплати перших п`яти днів непрацездатності за рахунок роботодавця, допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується за рахунок коштів Фонду соціального страхування. При цьому позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення зазначених коштів після їх перерахування Фондом соціального страхування на відповідний рахунок відповідача.

В іншій частині позовні вимоги про стягнення заборгованості обґрунтовані, їх розмір підтверджується належними доказами, які сторонами не оспрюються, тому вимоги про стягнення з Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» заборгованості з оплати лікарняного за рахунок підприємства в розмірі 162,00 грн. за липень 2019 рік, лікарняного за рахунок підприємства в розмірі 609,00 грн. за січень 2020 року та пенсійної допомоги в розмірі 77 653,00 грн. за лютий 2020 рік підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду 1 інстанції про відмову ОСОБА_1 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, яка не входить до фонду оплати праці, слід скасувати відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заборгованість з оплати лікарняних та пенсійної допомоги у сумі 78 424,00 грн. та судовий збір у розмірі 3002,53 грн. пропорційно задоволеним позовних вимогам, в іншій частині позовних вимог - відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 08 грудня 2021 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, яка не входить до фонду оплати праці - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» (код ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) заборгованість з оплати лікарняних та пенсійної допомоги сумі 78 424,00 грн. та судовий збір у розмірі 3002,53 грн.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: