Ухвала

27 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 761/31770/20

провадження № 61-10490ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» про визнання наказів незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив: визнати незаконним наказ Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» (далі - КП «Плесо») від 01 вересня 2020 року № 256-к/тр про накладення на нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення та наказ від 01 вересня 2020 року № 257-к/тр про його звільнення; поновити його на посаді начальника служби технічного забезпечення КП «Плесо» з 02 вересня 2020 року; стягнути з відповідача на свою користь 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 вересня 2020 року по день ухвалення рішення суду в цій справі.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що з 05 вересня 2017 року він працював на різних посадах в КП «Плесо», з 28 лютого 2018 року - на посаді начальника служби технічного забезпечення. У червні 2020 року новий виконуючий обов`язків генерального директора КП «Плесо» запропонував йому звільнитися за власним бажанням, оскільки він їм не підходить. Однак він відмовився, пояснивши, що має гарний колектив, прекрасно справляється зі своїми обов`язками, тому не має наміру звільнятися. 21 липня 2020 року він написав заяву про надання частини щорічної відпустки тривалістю 5 календарних днів з 07 серпня 2020 року. Заява була узгоджена з його безпосереднім керівником - головним інженером Туром В. І. та безпосереднім профільним заступником генерального директора - першим заступником генерального директора Крутіковим М. О. , які оформили відповідні резолюції. Після цього заяву забрав головний інженер Тур В. І. , запевнивши, що він скерує її до відділу кадрів для оформлення відпустки згідно з установленим порядком. 17 серпня 2020 року його запросили до відділу кадрів, де повідомили про те, що він здійснив прогул 07 серпня 2020 року. 25 серпня 2020 року його знову було викликано до відділу кадрів та запропоновано йому надати пояснення щодо причин відсутності на роботі 19 серпня 2020 року з 14 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв. Однак він постійно знаходився на роботі та виконував свої функції згідно з посадовою інструкцією. 31 серпня 2020 року він дізнався від заступника генерального директора з організаційних питань про те, що керівництвом прийнято рішення про те, що 19 серпня 2020 року ним не було здійснено прогулу, однак 07 серпня 2020 року за ним рахується прогул. Він пояснив керівництву, що 07 серпня 2020 року він перебував у щорічній відпустці згідно з погодженою заявою. 01 вересня 2020 року йому було повідомлено про його звільнення з роботи, ознайомлено з наказом про звільнення та видано трудову книжку.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 серпня 2021 року позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ КП «Плесо» від 01 вересня 2020 року № 256-к/тр про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_1 та наказ від 01 вересня 2020 року № 257-к/тр про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника служби технічного забезпечення КП «Плесо» з 02 вересня 2020 року. Стягнуто з КП «Плесо» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 175 175 грн, 20 000 грн - на відшкодування моральної шкоди, судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1 681,60 грн, а всього - 196 856,60 грн. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з КП «Плесо» на користь держави 840,80 грн. Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року (повний текст якої складено 20 грудня 2021 року) апеляційну скаргу КП «Плесо» залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 серпня 2021 року - без змін.

19 жовтня 2022 року КП «Плесо» подало засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» передбачено, що у 2022 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2022 року (на час подання касаційної скарги) - 2 481 грн.

Предметом позову в цій справі є: визнання наказів про звільнення незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 175 175 грн, та стягнення 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Ціна позову в цій справі становить 225 175 грн (175 175 + 50 000), що станом на 01 січня 2022 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481 грн х 100 = 248 100 грн).

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2018 року у справі № 760/9284/16-ц, від 05 липня 2021 року у справі № 344/6789/20 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09 липня 2020 року у справі № 803/1883/17, за змістом яких, сам по собі факт подачі заяви роботодавцю про надання відпустки не є підставою для того, щоб працівник перебував у такій відпустці, оскільки таке право особи повинно бути належним чином підтверджено (наказом або розпорядженням). Факт подання працівником заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати за сімейними обставинами не є доказом погодження такої заяви роботодавцем та не покладає на власника обов`язку видати відповідний наказ, не заслуговують на увагу, оскільки Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 червня 2021 року у справі № 487/8206/18 (провадження № 14-164цс20) конкретизувала висновки, викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року у справі № 1740/2481/189 та від 09 липня 2020 року у справі № 803/1883/17, зазначивши, що право на отримання відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною вважається реалізованим з моменту подання працівником належним чином оформленої заяви з доданими до неї відповідними підтвердними документами, а тому незаконним є звільнення за прогул працівника, який належним чином подав таку заяву, тобто повідомив роботодавця про волевиявлення щодо отримання відпустки для догляду за дитиною та у зв`язку з цим не вийшов на роботу у вказану ним дату. Судами попередніх інстанцій в цій справ встановлено, що позивачем було отримано згоду у вигляді двох віз керівників підприємства на використання щорічної відпустки (головного інженера Тура В. І. у вигляді власноручного напису «не заперечую» та першого заступника генерального директора Крутікова М. О. у вигляді власноручного напису «згоден»). Отже, висновки судів попередніх інстанцій в цій справі узгоджуються з актуальними висновками Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах.

Крім того, посилання заявника на неврахування судами висновків, викладених в постановах Верховного Суду, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який в розумінні підпунктів а)-г) пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є винятком із загального правила, і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Виходячи із статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання КП «Плесо» про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 серпня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 1, 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» про визнання наказів незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко