РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/12425/21

Провадження № 22-ц/4815/952/22

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання - Ковальчук Л.В.,

учасники справи за первісним позовом:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

учасники справи за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи на стороні позивача - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 квітня 2022 року (ухвалене у складі судді Кучиної Н.Г.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, пені та 3% річних та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання зобов`язань припиненими,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, пені та 3% річних, в якому просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на його користь заборгованість за Договором позики № 1/19 від 12 квітня 2019 року, що станом на 25.05.2021 становить 124 189,05 доларів США, з яких: 60 000,00 доларів США - сума позики, 36 000,00 доларів США - проценти за користування позикою, 24 480,00 доларів США - пеня, 2 008,51 доларів США - 3 % річних від прострочених суми позики за період з 13.04.2020 по 25.05.2021, 1 700,54 доларів США - 3 % річних від простроченої суми процентів за користування позикою та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики 1/19. У день укладення Договору позики, 12.04.2019, на підтвердження укладення договору позики ОСОБА_2 було видано розписку. Окрім того, 12.04.2019 року на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 були укладені договору поруки. Проте станом на дату подання позову боржник не виконав свого зобов`язання щодо повернення позики, як і не здійснили виконання вказаного зобов`язання поручителі, а тому просить позов задовольнити.

22.07.2021 до місцевого суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи на стороні позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання зобов`язань припиненими, в якому він просить визнати припиненим договір позики №1/19 від 12 квітня 2019 року, укладений між позичальником ОСОБА_2 та позикодавцем ОСОБА_1 у зв`язку з новацією боргу.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 посилається на те, що після підписання сторонами 12.04.2019 року договору позики, він набув чинності з моменту передачі коштів, що підтверджується розпискою від 12 квітня 2019 року. Внаслідок невиконання зобов`язання, станом на 12 квітня 2020 року виник борг в сумі 85 527,00 дол. США. 12 квітня 2020 року за домовленістю сторін укладено договір позики № 2-12/04/2020 на суму 85 527, 00 дол. США. Таким чином, 12 квітня 2020 року відбулася новація боргу у позикове зобов`язання шляхом укладення договору позики № 2-12/04/2020 на суму 85 527, 00 дол. США. Вважає, що первісне зобов`язання забезпечене порукою відповідно до договору поруки від 12.04.2019 року № 1/19 припинене в силу ч. 2 ст 604 ЦК України, та договори поруки укладені 12.04.2019 року є припиненими та відповідно поручителі не несуть солідарного обов`язку за виконання умов договору позики. Зважаючи на те, що позивач за первісним позовом факту припинення дії договору поруки №1/19 від 12.04.2019 року не визнає, тому є всі підстави для визнання зобов`язання припиненим.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 квітня 2022 року первісний позов - задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики № 1/19 від 12 квітня 2019 року, що станом на 25.05.2021 становить 124 189,05 доларів США, з яких: 60 000,00 доларів США - сума позики, 36 000,00 доларів США - проценти за користування позикою, 24 480,00 доларів США - пеня, 2 008,51 доларів США - 3 % річних від прострочених суми позики за період з 13.04.2020 по 25.05.2021, 1 700,54 доларів США - 3 % річних від простроченої суми процентів за користування позикою.

У задоволені зустрічних позовних вимог - відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався тим, що зобов`язання за договорам позики від 12.04.2019 не виконано ні боржником, ні поручителями, а тому заборгованість за даним договором підлягає стягненню з відповідачів солідарно. При цьому, місцевий суд виходив з того, що зобов`язання за договором позики № 1/19 від 12.04.2019 не припинилося та продовжує діяти поряд з зобов`язанням, яке виникло згідно з договором позики № 2-21/04/2020 від 12.04.2020.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 оскаржили його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначають, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що договір позики від 12 квітня 2020 року не є договором новації та не являється продовженням позикових зобов`язань, які виникли між сторонами на підставі договору позики від 12 квітня 2019 року. Вважають, що місцевий суд помилково не зупинив провадження у даній справі, адже Дубровицьким районним судом розглядається справа №949/1528/21, предметом якої є визнання договору позики від 12 квітня 2020 року удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору новації боргу, що виник внаслідок договору позики від 12 квітня 2019 року. Таким чином, переконані, що суд дійшов передчасного висновку про наявність заборгованості за договором позики від 12 квітня 2019 року.

З наведених міркувань просять скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову, а зустрічні позовні вимоги задовольнити.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник позивача просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду - без змін.

ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у судове засідання апеляційного суду не з"явилися. Вони належним чином повідомлялися про день, час та місце розгляду справи. Їх неявка не перешкоджає судовому розгляду.

Представник ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - адвокат Шмід В.В. просить відкласти розгляд справи, не зазначаючи причини відкладення.

З врахуванням думки інших учасників процесу, апеляційний суд відхилив дане клопотання, як таке, що спрямоване на затягування розгляду справи.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Мушкеєв В.В. просить зупинити провадження у даній справі до вирішення Дубровицьким районним судом іншої справи № 949/1528/21.

Беручи до уваги постанову Рівненського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року у справі № 949/1528/21, яка долучена до матеріалів справи, апеляційний суд також відхилив зазначене клопотання.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно договору позики № 1/19 від 12 квітня 2019 року ОСОБА_1 (Позикодавець) в порядку та на умовах, визначених Договором, зобов`язується надати ОСОБА_2 (Позичальнику) грошові кошти, в розмірі та на умовах, визначених Договором, а Позичальник зобов`язується прийняти грошові кошти і повернути Позикодавцеві грошові кошти в розмірі та порядку, встановлених Договором (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 2.1 Договору позики сума позики становить за цим Договором 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США.

Позичальник зобов`язується сплачувати Позикодавцю кошти за користування позикою з розрахунку 5 (п`ять) відсотків на місяць (п. 2.2 Договору позики).

Відсотки за позикою нараховуються щомісяця на суму залишку позики та сплачуються Позичальником до 12 (дванадцятого) числа кожного наступного місяця включно (п. 2.3 Договору позики).

Строк надання позики Позичальника становить 12 (дванадцять) календарних місяців (п. 3.1 Договору позики).

Остаточний термін повернення суми позики є «12» квітня 2020 року, включно (п. 3.2 Договору позики).

Підтвердженням факту отримання суми позики є розписка Позичальника про отримання в борг грошових коштів (п. 4.1 Договору позики).

По настанні дати вказаної в п. 3.2 цього Договору, Позичальник зобов`язується протягом дня повернути суму позики. Підтвердженням факту повернення суми позики є письмова заява (розписка) Позикодавця (п. 4.2 Договору позики).

Договір є чинним та судом недійсним не визнавався.

Факт отримання грошових коштів відповідачем за первісним позовом підтверджується розпискою від 12 квітня 2019 року, за змістом якої ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий 12.06.2017 року 5617) грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США.

За змістом розписки, грошові кошти позичені ОСОБА_2 з метою розвитку особистого бізнесу, а саме торгівлі господарчими товарами в м. Рівне.

Згідно з ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статей 525, 526, 599 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. ч. 1,2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Саме до таких висновків дійшов Верховний суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц та в постанові від 22 серпня 2019 року № 369/3340/16-ц.

Наявна у матеріалах справи розписка від 12 квітня 2019 року свідчить, що між сторонами дійсно виникли зобов`язальні правовідносини з договору позики. При цьому, позика є відсотковою та ОСОБА_2 зобов`язався її повернути до 12.04.2020 року з врахуванням 5% на місяць від суми позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

ОСОБА_2 не заперечується факт отримання ним грошових коштів на загальну суму 60 000 доларів США у борг з виплатою процентів у розмірі 5 % за договором позики від 12 квітня 2019 року.

При цьому, відповідач за первісним позовом не оспорював укладений між сторонами договір позики від 12 квітня 2019 року, як такий, що був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини та такі обставини не були встановлені судом.

У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідачем за первісним позовом не спростовано наявність заборгованості в заявленому розмірі, а також не надано належних та допустимих доказів повернення грошових коштів в рахунок погашення боргу за договором позики № 1/19 від 12 квітня 2019 року.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до пунктів 2.2 та 2.3 договору позики № 1/19 від 12 квітня 2019 року сторони погодили розмір процентів (відсотків) у розмірі 5 %, що нараховуються щомісяця на суму залишку позики.

Згідно правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 по справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку позики, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється.

Таким чином, розмір процентів, які підлягають стягненню за договором позики, складає 36 000 доларів США з розрахунку 3 000 доларів США (5 % від суми позики) за кожен місяць користування позикою.

Частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст.ст. 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За умовами укладеного між сторонами договору позики при порушенні Позичальником строку повернення суми позики він повинен сплатити пеню в 0,1 (нуль цілих і одна десята) відсотка від розміру суми позики за кожний день прострочення повернення суми позики (п. 4.2 договору).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Згідно з ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до п. 5.2 Договору позики сторони погодилися, що строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення суми позики, нарахованих відсотків та неустойки (пені), становить 5 (п`ять) років.

Таким чином, враховуючи встановлений договором кінцевий строк користування позикою, а саме 12 квітня 2020 року включно, місцевим судом правомірно розраховано розмір пені за період з 13.04.2020 по 25.05.2021 у розмірі 24 480 доларів США.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 18.03.2020 по справі № 756/6298/15-ц, проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Враховуючи зазначене, 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого, зокрема, є також нараховані проценти за користування кредитними коштами, строки сплати яких передбачено договором.

Згідно правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16-ц, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Таким чином, з відповідачів обґрунтовано стягнуто грошові кошти в розмірі 2 008,51 доларів США в якості 3 % річних від простроченої суми позики та 1 700,54 доларів США в якості 3 % річних від простроченої суми процентів за користування позикою за період з 13.04.2020 по 25.05.2021.

Розмір заявленої заборгованості підтверджується також розпискою від 28.05.2021, за змістом якої ОСОБА_2 підтвердив розмір його заборгованості станом на 25.05.2021 перед ОСОБА_1 за договором позики № 1/19 від 12.04.2019 в розмірі 124 189,05 доларів США, з яких: сума боргу - 60 000,00 доларів США; проценти за користування позикою (п. 2.2 Договору) - 24 480,00 доларів США; 3 % річних від прострочення суми позики (ст. 625 ЦК України) - 2 008,51 доларів США; 3 % річних від простроченої суми процентів (ст. 625 ЦК України) - 1 700,54 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.

Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем.

Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не погодився забезпечувати виконання зобов`язання іншим боржником у договорі поруки чи при переведенні боргу.

Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

12 квітня 2019 року ОСОБА_1 (кредитор) були укладені договори поруки з ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (поручителі).

За змістом зазначених договорів, поручителі поручаються перед Кредитором за виконання ОСОБА_2 («Боржник») свого обов`язку за договором позики № 1/19 від 12 квітня 2019 (п. 1 договорів позики).

Поручитель поручається перед Кредитором за виконання Боржником свого обов`язку в повному обсязі і відповідає перед Кредитором за порушення зазначення зобов`язання Боржником (п. 2 договорів позики).

У разі порушення Боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, Боржник і Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники (п. 4 договорів позики).

Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків (п. 5 договорів позики).

Договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами і діє до 12 квітня 2020 року. А у випадку порушення чи невиконання основного зобов`язання у передбачений строк, цей договір діє до моменту повного виконання зобов`язань за Договором позики № 1/19 від 12 квітня 2019 року, вказаним в п. 1 договору (п. 7 договорів позики).

Таким чином, обставини справи обґрунтовано свідчать, що зобов`язання за договором позики від 12.04.2019 року, яке забезпечене чинною порукою, не виконано ні боржником, ні поручителями, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення первісного позову та солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за позикою від 12.04.2019 року.

Також колегія суддів не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову, оскільки за змістом договору позики № 2-21/04/2020 від 12 квітня 2020 року сторонами не було досягнуто домовленості щодо заміни зобов`язання за договором позики № 1/19 від 12 квітня 2019 року зобов`язанням, яке виникло за договором позики № 2-21/04/2020 від 12 квітня 2020 року, що позикодавцем заперечується.

У п.п. 38, 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року (справа №340/385/17, провадження №14-495цс19) вказано, що угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має право припинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити в договорі. Отже, умовами здійснення новації є: новий договір укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору позики; новий правочин оформляється укладенням сторонами так званого новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з договору позики, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов`язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов`язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики (частина друга статті 1053 ЦК України); дійсність первинного зобов`язання.

У договорі договором позики № 2-21/04/2020 від 12 квітня 2020 року відсутні будь-які покликання на договір позики № 1/19 від 12 квітня 2019 року, а тому доводи зустрічного позову про те, що на підставі договору позики № 2-1204/2020 в нього виникло нове зобов`язання перед ОСОБА_1 , у зв`язку з чим був припинений договір позики № 1/19 від 12 квітня 2019 року, не підтверджено належними та допустимими доказами.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 02.09.2020 по справі № 569/24347/18, поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033с|в18).

Позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог.

При цьому, в матеріалах справи наявні копії розрахунку суми заборгованості за договором позики №1/19 від 12.04.2019 станом на 25.05.2021, який підписаний ОСОБА_2 28.05.2021, тобто після укладення договору позики від 12.04.2020, що також свідчить про чинність первісного зобов`язання.

Таким чином, обґрунтованим є висновок місцевого суду, що зобов`язання за договором позики № 1/19 від 12.04.2019 не припинилося та продовжує діяти поряд з зобов`язанням, яке виникло згідно з договором позики № 2-21/04/2020 від 12.04.2020.

Не заслуговують на увагу покликання первісних відповідачів на цивільну справу №949/1528/21, яка розглядається Дубровицьким районним судом, предметом якої є визнання договору позики від 12 квітня 2020 року удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору новації боргу, що виник внаслідок договору позики від 12 квітня 2019 року. Адже, відсутність рішення у справі №949/1528/21 не унеможливлює розгляд даної справи, в якій договір позики від 12 квітня 2020 року був досліджений судом на предмет новації боргу.

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи та по своїй суті зводяться до незгоди скаржника з висновками суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Заразом, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судовим рішенням на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (Hirvisaari v. Finland ("Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 4, ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною третьою ст. 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Частиною 8 вищевказаної статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року (справа №648/1102/19), суд дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача просить стягнути з відповідачів на користь позивача 20 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження наданих правничих послуг до матеріалів справи долучено: договір про надання правничої допомоги від 03.08.2022 року, додаткову угоду №1 до нього, рахунок та меморіальний ордер №@2PL913001 від 04.08.2022 року про оплату послуг на суму 20000 грн..

Також він просить стягнути на його користь додатково 20 000 грн. витрат за участь у розгляді справи в апеляційній інстнації.

Надані стороною позивача докази про понесення витрат на правничу допомогу під час розгляду справи апеляційним судом є достатніми, допустимими і достовірними.

Разом з цим, виходячи з встановлених обставин справи та норм процесуального законодавства, апеляційний суд вважає, що обґрунтованим до стягнення буде розмір витрат на правову допомогу, який складає 10 000 грн., що буде співмірним із складністю справи, тривалістю її розгляду, характером позовних вимог, обсягом виконаних робіт (наданих послуг) і часом, витраченим на виконання цих робіт (послуг).

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 квітня 2022 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 04 листопада 2022 року.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.