Справа № 453/1391/21
№ провадження 2/453/109/22
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 квітня 2022 року Сколівський районний суд Львівської області
в складі: головуючого судді Брони А.Л.
секретаря судового засідання Бандеш А.І.,
з участю позивачки ОСОБА_1 ,
її представника адвоката Змінчак Л.В.,
відповідача ОСОБА_2 ,
та його представника - адвоката Гороха В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сколе в порядку позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом,-
01.10.2021 року позивачка ОСОБА_1 в особі свого представника - адвоката Змінчак Л.В. звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить визнати за нею право власності на будинок садибного типу, позначений у технічному паспорті літерою «А-1», з господарською будівлею: сарай літера «Л», загальною площею 54,0 кв.м., житловою площею 23,0 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування.
Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області від 21.10.2021 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі з визначенням дати підготовчого засідання.
Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 24.05.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина на майно, а саме будинок садибного типу з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Про належність вказаного будинку спадкодавцю свідчить виписка з погосподарської книги села Кальне № 4 за 2001-2005 роки.
За життя ОСОБА_3 склала два заповіти від 12.08.1998 року за реєстровими № 14 та № 15, згідно текстів яких Ѕ частку належного їй житлового будинку заповіла своїй дочці ОСОБА_1 , а іншу Ѕ частку житлового будинку заповіла своєму сину ОСОБА_2
09 листопада 2007 року позивачка подала у Сколівську державну нотаріальну контору Львівської області заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_3 . На підставі цієї заяви державним нотаріусом Батлюк В.І. 22.11.2007 року було заведено спадкову справу № 339/2007.
Позивачка зазначає про те, що відповідачу у справі ОСОБА_2 було відомо про заповіт матері та про заведену спадкову справу після її смерті, однак протягом шестимісячного строку, встановленого законом для подання заяви про прийняття спадщини, він в органи нотаріату не звертався, позовної заяви про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини після смерті матері до суду не подавав.
Внаслідок наведених обставин позивач вважає, що оскільки відповідач не прийняв своєї частки у спадщині за заповітом після смерті матері, то таке право перейшло до неї згідно ст. 1275 ЦК України.
Як на підставу свого звернення з даним позовом до суду позивачка посилається на те, що нотаріусом їй було відмовлено у видачі вказаного свідоцтва про право на спадщину після смерті матері у зв`язку з відсутністю у неї оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно - спірний житловий будинок. Внаслідок зазначеної обставини вона вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
17.11.2021 року на адресу суду за вх. №6371 надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 , в якому він не погоджується із наведеними позивачкою фактичними обставинами та правовими підставами позову з наступних підстав.
Згідно даних погосподарської книги с. Кальне станом на 2006-2010 роки, до складу домогосподарства з особовим рахунком № НОМЕР_1 входить житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , 1924 року забудови, загальна площа якого становить 65 кв.м.
В заповіті, посвідченому секретарем Хітарської сільської ради Сколівського району Львівської області Ковалів О.М. від 12.08.1998 року за реєстр. № 14, зазначено 1938 рік забудови спірного житлового будинку, що не відповідає 1930 року забудови, який вказано у технічному паспорті на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленому Стрийським МБТІ від 05.07.2021 року № 32 та довідці-характеристиці Стрийського МБТІ від 28.07.2021 року за № 1987.
Також відповідач зазначає, що позивач не підтвердила належним чином свої родинні зв`язки з померлою ОСОБА_3 внаслідок розбіжностей у прізвищах, які зазначено у свідоцтві про народження позивачки та свідоцтві про смерть матері ОСОБА_3 .
Крім цього відповідач зазначає, що 27.11.2007 року він подав у Сколівську державну нотаріальну контору заяву про відмову від належної йому Ѕ частки спірного житлового будинку в користь своєї доньки ОСОБА_2 .
Частинами 1, 3 статті 1275 ЦК України визначено, що якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовується, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця.
Відповідач зазначає, що в даному випадку положення ч.1 ст. 1275 ЦК України не застосовується, оскільки його відмова від спадщини за заповітом є адресною, тобто в користь іншого спадкоємця, а тому Ѕ частка спірного житлового будинку, 1938 року побудови, розташованого в с. Кальне Сколівського району Львівської області не переходить, на його думку, до позивачки в розумінні ч. 3 ст. 1275 ЦК України.
15.12.2021 року на адресу суду надійшла відповідь представника позивача адвоката Змінчак Л.В. на відзив відповідача, в якій представник позивача з позицією, викладеною відповідачем у відзиві, не погоджується з наступних підстав.
Представник позивача зазначає, що згідно даних технічного архіву Стрийського МБТІ право власності на спірний об`єкт нерухомого майна не зареєстровано, а отже жодних офіційних документальних свідчень щодо об`єкта погосподарського обліку у Стрийському МБТІ не існує. Площа спірного будинку та рік побудови вказані у погосподарській книзі с. Кальне станом на 2006-2010 роки на домогосподарство з особовим рахунком № НОМЕР_1 відповідно до усних заяв.
Щодо тверджень відповідача, що позивач не підтвердила родинні відносини з покійною ОСОБА_3 , то слід зазначити, що заповіт це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, при цьому заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. А тому спадкування за заповітом виключає необхідність перевірки родинних відносин зі спадкоємцем, натомість перевіряється наявність та чинність заповіту.
Наявність заповіту підтверджується довідкою, виданою старостою сіл Лавочне, Опорець, Хітар, Кальне, Тернавка Славської селищної ради Стрийського району Львівської областв від 20.09.2021 року № 2211 та Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 16.09.2021 року № 66453157.
Щодо тверджень відповідача про подання ним заяви щодо відмови від належної йому за заповітом Ѕ частки спірного житлового будинку на користь його дочки, то представник позивача зазначила наступне.
Після того як відкрилася спадщина, особі, на користь якої складено заповіт, надається 6-ти місячний строк для прийняття спадщини або ж відмови від неї. Це означає, що відмовитися від спадщини за заповітом можна виключно до закінчення вищевказаного терміну. Відмова від спадщини за заповітом є повною, тобто спадкоємець відмовляється від усього майна, передбаченого у заповіті.
Відмова від спадщини може бути здійснена як на користь конкретної особи (адресна), так і без зазначення такої особи (безадресна). Слід звернути увагу, що спадкоємець за заповітом може відмовитися від спадщини лише на користь того спадкоємця, який вказаний у заповіті. Однак, якщо заповідач підпризначив спадкоємця, особа, на ім`я якої складений заповіт, може відмовитися від спадщини лише на користь особи, яка є підпризначеним спадкоємцем.
Якщо ж заповіт складений на корись однієї особи, то відмова спадкоємця від спадщини може бути виключно безадресною, в такому випадку право на спадкування одержують спадкоємці за законом.
Відповідачем надано копію заяви про відмову від належної частки у спадщині, що подана 27.11.2007 року до Сколівської нотаріальної контори Львівської області.
Якщо спадщину не прийняв спадкоємець за заповітом, застосовується норма ч. 1 ст. 1275 ЦК України, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну (п. 5 постанови пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»).
20.01.2022 року на адресу суду за вх. № 266 надійшло заперечення відповідача ОСОБА_2 , в якому він просить відхилити пояснень та доводи, наведені представником позивача у відповіді на відзив, внаслідок чого відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 .
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Змінчак Л.В. позовні вимоги підтримали та просили такі задовольнити.
Відповідач - ОСОБА_2 та його представник - адвокат Горох В.В. в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 31.05.2007 року Буцінською сільською радою Старовижівського району Волинської області згідно актового запису № 7.
Внаслідок смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на все належне їй майно, до складу якої увійшов житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
За життя ОСОБА_3 склала два заповіти від 12.08.1998 року, посвідчені секретарем виконкому Хітарської сільської ради Сколівського району Львівської області Ковалів О.М. за реєстровими № 14 та № 15, згідно текстів яких Ѕ частку належного їй житлового будинку заповіла своїй дочці ОСОБА_1 , а іншу Ѕ частку житлового будинку заповіла своєму сину ОСОБА_2 .
У встановлений законом шестимісячний строк після відкриття спадщини позивачка звернулась у Сколівську державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері, на підставі якої державним нотаріусом було заведено спадкову справу № 339/2007 р. від 22.11.2007 року, що підтверджується витягом про реєстрацію спадкової справи в Спадковому реєстрі.
В свою чергу ОСОБА_2 подав у Сколівську державну нотаріальну контору 27.11.2007 року заяву про те, що він відмовляється від належної йому частки спадкового майна на користь своєї дочки - ОСОБА_2 .
Відповідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину, або ж не прийняти її.
Частинами 1, 3 статті 1275 ЦК України визначено, що якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовується, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця.
Статтею 1223 ЦК України встановлено, щоправо на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Враховуючи наведені норми закону відповідач ОСОБА_2 , який був спадкоємцем за заповітом, не мав права відмовлятись від належної йому частки в користь своєї доньки ОСОБА_2 , оскільки така не є спадкоємицею за заповітом померлої ОСОБА_3 , а також не є спадкоємицею за законом після смерті спадкодавиці.
Згідно довідки № 2208 від 20.09.2021 року, виданої старостою сіл Лавочне, Опорець, Хітар, Кальне та Тернавка, до спадкоємців першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 належать дочка ОСОБА_4 та син ОСОБА_2 .
З огляду на викладене позивачка ОСОБА_1 прийняла належну їй Ѕ частку спадкового майна спірного житлового будинку за заповітом, і, внаслідок відмови ОСОБА_2 від спадщини, отримала право на спадкування Ѕ частки спірного житлового будинку за законом як спадкоємиця першої черги після смерті ОСОБА_3 .
В той же час, через відмову державного нотаріуса Батлюка В.І. від 14.09.2021 року, № 789/01-16 видати свідоцтво про право на спадщину у зв`язку з відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на спірний житловий будинок, позивачка ОСОБА_1 не може в позасудовому порядку належним чином юридично оформити свої спадкові права.
Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).
Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Правилами ст. 1268ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Згідно ч.1 ст. 1270ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст. 1297 ЦК України).
Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.
Згідно зі статтею 15ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Відповідно до п. 3.1 листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).
Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до норм ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.
З довідки Славської селищної ради Стрийського району Львівської області № 2209 від 20.09.2021 року вбачається, що житловий будинок в АДРЕСА_1 не є самочинним будівництвом, є цілком завершеним, не суперечить суспільним інтересам, не порушує права інших осіб, істотно не порушує будівельні норми і правила.
Згідно виписки з погосподарської книги № 4 за 2001-2005 роки с. Хітар у домогосподарстві № 234-1 головою була ОСОБА_3 і за нею рахувався житловий будинок загальною площею 65 кв.м., розташований по АДРЕСА_1 . За даним господарством у 2001-2005 роках була закріплена земельна ділянка площею 2,75 га, в тому числі ОЖБ 0,25 га та для ОСГ 1,50 га.
Слід зазначити, що державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Відповідно до роз`яснень, викладених у листі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.
За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.
Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.
За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.
До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.
Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.
На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.
Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).
Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.
Аналіз вищенаведених норм закону дає підстави стверджувати, що покійна ОСОБА_3 набула за життя право власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 .
Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Таким чином, оскільки іншим способом, окрім звернення до суду, захистити своє набуте в порядку спадкування право власності на майно спадкодавця позивачка не має можливості, з метою забезпечення належної реалізації права власності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Керуючись ст. ст. 1223, 1268, 1296, 1275, 1297, 1299 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 90, 95, 258-259, 264-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд-
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на житловий будинок, позначений у технічному паспорті літерою «А-1», з господарською будівлею: сарай літера «Л», загальною площею 54,0 кв.м., житловою площею 23,0 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_3 , котра померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

У зв`язку з оголошенням в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Учасники справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: Львівська область, Стрийський район, с. Лавочне, РНОКПП невідомий.

Повний текст рішення складений 19.04.2022 року.

Суддя