Справа № 461/8844/19 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/3753/21 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
Категорія: 71
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про оспорювання батьківства та виключення відомостей з актового запису про народження дитини,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив виключити відомості про себе, як батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з актового запису про народження дитини за №1419 від 03 квітня 2001 року, вчиненого відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 07 липня 1990 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 , яка у шлюбі з ним, ІНФОРМАЦІЯ_2 народила ОСОБА_3 , якого він вважав своїм сином.

Шлюб з ОСОБА_4 розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року.

У вересні 2019 року під час суперечки відповідач повідомив позивачу, що той не є його батьком і що відповідачу та його матері (колишній дружині позивача) було відомо про це із самого початку.

У жовтні 2019 року позивач зважився на розмову з колишньою дружиною, яка підтвердила, що ОСОБА_5 не є його сином, а справжнім батьком є чоловік, з яким вона зустрічалась у період їхнього з позивачем окремого проживання.

Зазначає, що відповідач почав зневажливо ставилась до нього, перестав називати його батьком, звертався до нього по імені, що ще більше підтвердило його (позивача) сумніви у батьківстві.

Після вступу до вищого навчального закладу відповідач подав до суду позов про стягнення з позивача аліментів на період навчання до виповнення 23 років, що порушує його (позивача) майнові права, а оскільки стягнення аліментів базується виключно на кровному спорідненні, тому вважає, що порушене право підлягає захисту у спосіб виключення запису про його батьківство з актового запису про народження відповідача.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_3 , просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що протягом розгляду справи в суді першої інстанції тричі задовольнялось його клопотання про призначення генетичної експертизи з метою підтвердження факту відсутності кровного споріднення з відповідачем, однак, експертиза не була проведена, оскільки відповідач жодного разу не прибув у визначений експертом час для відібрання зразків, необхідних для проведення експертизи.

За таких обставин, у зв`язку з ухиленням відповідача від явки до експерта для відібрання зразків, без яких експертизу не може бути проведено, позивач вважає, що суд, згідно зі статтею 109 ЦПК України, зобов`язаний був встановити факт, з метою встановлення якого призначалась експертиза у даній справі, однак, суд безпідставно відмовив у задоволенні позову через недоведеність заявлених ним вимог.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_3 жодного разу не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся, шляхом надіслання судових повісток на відомі суду, в тому числі, і вказані самим відповідачем адреси його місця проживання: АДРЕСА_1 (а.с.40, 41, 43), АДРЕСА_2 (а.с.163), однак, адресовані відповідачу поштові відправлення повернулись до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», разом з тим, заяви про зміну адреси місця свого проживання (перебування), як це передбачено статтею 131 ЦПК України, відповідач до суду не подавав, а повідомлення за допомогою засобів телефонного зв`язку, інформацію про які відповідач надав у своїх запереченнях на позов (а.с.43), відмовився приймати, про що складено відповідний акт (а.с.196), тому, ураховуючи вимоги статті 131 ЦПК України про належність такого повідомлення відповідача, навіть, якщо судова повістка йому не була вручена, розгляд справи відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України проведено у відсутності сторони відповідача.

Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно з актовим записом за №1419 від 03 квітня 2001 року у свідоцтві про народження серії НОМЕР_1 , вчиненим міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції (а.с.6, 116), ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками якого записані: ОСОБА_3 (батько) та ОСОБА_4 (мати).

З 07 липня 1990 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року за позовом ОСОБА_3 (а.с.7-8).

Згідно зі статтею 136 Сімейного кодексу України, особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.

У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.

Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.

Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком.

До вимоги чоловіка про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується.

Як зазначено вище, з позовом у даній справі позивач звернувся у листопаді 2019 року, на той час відповідач ОСОБА_3 вже був повнолітнім.

Разом з тим, за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України), норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК.

Таким чином, при розгляді справ про оспорення батьківства щодо дитини, яка народилася до ІНФОРМАЦІЯ_3 , необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України.

Враховуючи, що актовий запис про народження дитини ОСОБА_3 було проведено у 2001 році з відома позивача, тому спірні правовідносини регулюються нормами КпШС України, який був чинним на той час.

Відповідно до частини першої статті 56 КпШС України, особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень, або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис.

З аналізу вищевказаної норми слідує, що за загальним правилом, перебіг річного строку, протягом якого батько дитини в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав мав право оспорити проведений запис, починається з дня, коли йому стало або повинно було стати відомо про проведений запис.

Разом з тим, у правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, який міститься в постанові від 22 травня 2018 року (справа №369/6892/15-ц), зазначено, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Таким чином, перш ніж вирішувати питання про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог позивача, суд повинен з`ясувати, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду.

При цьому, необхідно зазначити, що в даній справі сторона відповідача заяви про застосування наслідків спливу позовної давності не подавала, вказуючи на безпідставність заявлених позивачем вимог.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні вказаного позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем факту відсутності кровного споріднення з відповідачем, як батька і дитини, для задоволення його вимоги про виключення з актового запису про народження дитини запису про його батьківство.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне.

Встановлено, що за клопотанням позивача, для встановлення факту наявності чи відсутності кровного споріднення позивача з відповідачем, як батька з дитиною, судом першої інстанції призначалась судово-генетична експертиза, яка двічі (повідомлення про неможливість проведення експертизи від 26.08.2020 року та від 04.03.2021 року (а.с.80-82, 121-123)) не була проведена через неявку відповідача до експертної установи для відібрання зразків букального епітелію, без чого даного виду експертиза не могла бути проведена, тому, з урахуванням статті 109 ЦПК України, положення якої було роз`яснено відповідачу в ухвалі про призначення експертизи, відповідно до яких, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Отже, враховуючи вимоги статті 109 ЦПК України та ухилення відповідача від участі в експертизі у суді першої інстанції, а також небажання відповідача брати участь у розгляді справи в апеляційному суді з метою встановлення обставин, які входять у предмет доказування в даній справі і потребують застосування спеціальних знань, що можна реалізувати лише внаслідок проведення експертного дослідження, про що відповідачу повинно бути відомо, однак, з поведінки відповідача слідує його небажання сприяти суду у встановлені цих обставин, колегія суддів вважає за необхідне застосувати визначені процесуальним законом і передбачені у статті 109 ЦПК України підстави для визнання того факту, для з`ясування якого була призначена в даній справі експертиза, і встановлення якого є важливим для позивача, а саме: що відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не є сином позивача ОСОБА_3 .

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, яке підлягає захисту (відновленню) у спосіб, визначений законом.

З урахуванням вказаних вище норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд, на підставі наданих сторонами доказів, повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні.

Необхідність звернення до суду із вказаним позовом позивач обґрунтовував тим, що відповідач пред`явив до нього позов про стягнення аліментів у зв`язку з навчанням, до досягнення 23 років, що є порушенням його майнових прав, оскільки правовідносини між батьками та дітьми щодо їх матеріального утримання (сплати аліментів) ґрунтуються на кровному спорідненні.

З наданих позивачем судових рішень встановлено, що відповідач пред`явив до позивача, як до батька, позовні вимоги про стягнення аліментів у зв`язку з продовженням навчання та збільшення їх розміру, до досягнення 23 років, відтак, порушене право позивача підлягає захисту шляхом виключення з актового запису про народження відповідача запису про його (позивача) батьківство.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Гронмарк проти Фінляндії» вказав, що він не може прийняти той факт, що національні органи влади дозволили юридичній реальності суперечити біологічній реальності, покладаючись на абсолютну природу строку позовної давності. Суд встановив, що навіть звертаючи увагу на межі розсуду Держави, суд вважає, що застосування негнучкого строку позовної давності щодо справ встановлення батьківства, незважаючи на обставини конкретної справи і, особливо, обов`язок позивача вчинити певні дії у межах цього строку позовної давності, порушує основу права на повагу до особистого життя особи, закріпленого статтею 8 Конвенції.

У справі «Роман проти Фінляндії» (заява № 13072/05 від 29 січня 2013 року) суд встановив, що негнучкі строки позовної давності або інші перешкоди щодо позовів оскарження батьківства, які застосовуються без винятків, порушують статтю 8 Конвенції.

Звертаючись із позовом позивач покликався на те, що питання оспорювання батьківства у нього стало актуальним у 2019 році, коли відповідач повідомив, що він не є його сином, відтак, з цього часу слід відраховувати початок перебігу строку звернення з позовом до суду.

Враховуючи наведене, суд вважає, що підстав для застосування наслідків спливу позовної давності у даному спорі немає.

Таким чином, позивачем доведено порушення його права внаслідок існування запису про батьківство по відношенню до відповідача, який хоч і є повнолітнім, але потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням, тому його позовні вимоги підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, тому оскаржуване рішення суду необхідно скасувати з ухваленням апеляційним судом нового рішення про задоволення вказаного позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 серпня 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Виключити запис про ОСОБА_2 , як батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з актового запису про народження дитини за №1419 від 03 квітня 2001 року, вчиненого міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції у книзі записів актів громадянського стану про народження.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 14 жовтня 2022 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич