Номер провадження: 22-ц/813/1627/22
Номер справи місцевого суду: 523/5540/14-ц
Головуючий у першій інстанції Погрібний М.О.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Князюка О.В.,
при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и в:

11 квітня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, на обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2013 року, за ним визнано право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у вигляді 133/600 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

З метою оформлення права власності на спадкове майно, він звернувся до Четвертої одеської державної нотаріальної контори, однак постановою державного нотаріуса від 24 березня 2014 року №1112/02-31 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом йому відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності спадкодавця на зазначене нерухоме майно.

Посилаючись на наведене, позивач просив визнати за ним право власності на спадкове майно, яке складається з 133/600 частин домоволодіння АДРЕСА_2 , у порядку спадкування за законом.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 133/600 частин домоволодіння АДРЕСА_2 , у порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 .

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 залишено без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2014 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі №523/5540/14 (провадження №61-37188св18) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Розгляд справи призначено у відкритому судовому засіданні на 23 березня 2022 року, однак на підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», у виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., керуючись статтею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого:

Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.
Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Апелянтам ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 судові повістки неодноразово надсилались на усі відомі суду адреси, в тому числі на адреси їх реєстрації, що були надані відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області, однак судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно із ч. 1 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Таким чином, оскільки апелянти ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 не надали відомостей про зміну свого місця проживання або місцезнаходження під час провадження справи, тому направленіним судові повістки вважаються доставленими, а ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 вважаються такими, що своєчасно та належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи.

Також колегія суддів враховує, що відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 01 квітня 2022 року.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статей 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (стаття 1222 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

У статтях 1268, 1269 ЦК України зазначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Судами встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , які є батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 квітня 1947 року.

26 липня 1968 року ОСОБА_9 , згідно із договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованим у реєстрі за №10409, придбав у ОСОБА_10 домоволодіння АДРЕСА_2 , яке складалося в цілому з одного одноповерхового кам`яного житлового будинку з надвірними допоміжними приміщеннями.

08 грудня 1982 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 укладений договір купівлі-продажу частини будинку, посвідчений державним нотаріусом Дев`ятої одеської нотаріальної контори Лазарєвою Л.А, зареєстрований у реєстрі за №3012, відповідно до якого продавець ( ОСОБА_9 ) відчужив на користь покупця ( ОСОБА_12 ) 6/25 частин домоволодіння АДРЕСА_2 , що складається із однієї житлової кімнати площею 18,6 кв. м, кухні 2-2, коридору 2-1 (із літ. А) та сараю під літ В. На момент укладення зазначеного договору домоволодіння у цілому складалося з однієї кам`яної житлової будівлі загальною житловою площею 56,2 кв. м. з господарськими спорудами: убиральнею під літ. Б, сараєм під літ. В, літньою кухнею під літ. І, цистерною П, огородженням №1-3 та мощення І, III, розташованого на земельній ділянці розміром 577 кв. м.

30 жовтня 2002 року ОСОБА_9 на випадок своєї смерті склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М., зареєстрований у реєстрі за №5130, згідно з яким заповів все майно, яке належатиме йому на момент смерті, сину ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 помер, спадкову справу після його смерті відкрито Четвертою одеською державною нотаріальною конторою.

Із заявою про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 звернувся лише спадкоємець за заповітом ОСОБА_1 , зазначивши про відсутність у спадкодавця інших спадкоємців, у тому числі дружини, яка його пережила.

Відповідно до витягу з Реєстру права власності на нерухоме майно від 21 грудня 2006 року №13007998, будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 169,4 кв. м, житловою площею 56,2 кв. м на праві спільної часткової власності належить: ОСОБА_9 (19/25 часток), ОСОБА_11 (6/25 часток).

26 січня 2007 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, спадкове майно, на яке видано зазначене свідоцтво, складається з права власності на 19/25 частин будинку АДРЕСА_2 , який у цілому складається з одного черепашникового житлового будинку зазначеного в схематичному плані літ «А», житлового площею 56,2 кв. м, та надвірних будівель та споруд: Б, Д вбиральні, Г літня кухня, Л. М. сараї, №1-6 огорожі, №І,III мостіння, розташованих на земельній ділянці площею 577,00 кв. м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , спадкоємцями першої черги після смерті якої за законом є її сини ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

У вересні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права на спадщину за законом, посилаючись на те, що домоволодіння АДРЕСА_2 придбано його батьком ОСОБА_9 у шлюбі з матір`ю ОСОБА_3 , яка на дату його смерті була непрацездатною, а тому мала право на обов`язкову частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту та прийняла спадщину, оскільки на дату відкриття спадщини проживала разом зі спадкодавцем, і він, як спадкоємець ОСОБА_3 прийняв спадщину, що відкрилася після її смерті.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 27 січня 2007 року державним нотаріусом Четвертої одеської державноїнотаріальної контори Толстих H.М, зареєстроване у реєстрі за №3-297, відповідно до якого до ОСОБА_1 перейшло право власності на спадкове майно у вигляді 19/25 частин домоволодіння АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право на спадщину за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 у вигляді 19/60 частин домоволодіння АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у вигляді 133/600 частин домоволодіння АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у вигляді 133/600 частин домоволодіння АДРЕСА_2 .

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2013 року залишено без змін.

Постановою від 24 березня 2014 року №1112/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, державний нотаріус Четвертої одеської державної нотаріальної контори Толстих Н.М. відмовила ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно у вигляді 133/600 частин домоволодіння АДРЕСА_2 , на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2013 року у справі №1527/2-5399/11, у зв`язку із не наданням спадкоємцем правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_13 відхилено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2013 року залишено без змін.

Згідно з відомостями із Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року касаційні скарги ОСОБА_13 та ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Задовольняючи позов в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як спадкоємець померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 позбавлений можливості у позасудовому порядку оформити право власності на спадкове майно, яке складається з 133/600 частин домоволодіння АДРЕСА_2 , у зв`язку з відсутністю у нього правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності на зазначене майно спадкодавця, а тому наявні визначені законом підстави для визнання за ним права власності на зазначене нерухоме майно у судовому порядку.

Проте, колегія суддів не може погодиться з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Переглядаючи в касаційному порядку попередню постанову апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2018 року Верховний Суду у постанові від 08 липня 2020 року у справі №523/5540/14 (провадження №61-37188св18) виходив з того, що, «обґрунтовуючи підстави заявленого позову, ОСОБА_2 посилався на відсутність у нього можливості в позасудовому порядку отримати свідоцтво про право на спадщину за законом з незалежних від нього причин, зокрема у зв`язку з відсутністю у спадкодавця ( ОСОБА_3 ) правовстановлюючих документів на 19/50 частин домоволодіння АДРЕСА_2 , успадкованих нею після смерті чоловіка ОСОБА_9 (обов`язкова частка у спадщині).

Зважаючи на викладене, спір, що виник між сторонами пов`язаний, насамперед, із встановлення наявності/відсутності у позивача права на спадщину за законом відповідно до положень ЦК України. При вирішення зазначеного спору судам також належало з`ясувати склад спадкового майна після смерті ОСОБА_3 . Указавши на те, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2013 року у справі №1527/2-5399/11 визнано за ОСОБА_2 право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у вигляді 133/600 частин домоволодіння АДРЕСА_2 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, зазначених обставин не з`ясував, та не перевірив належним чином доводи ОСОБА_1 про те, що після набуття ним права власності на 19/25 частин домоволодіння АДРЕСА_2 у порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_9 та до вересня 2011 року (дата звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права на спадщину за законом), він та члени його родини ( ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ) за рахунок власних грошових та трудових затрат здійснили ряд добудов до будинку та господарських будівель, що не входять до складу спадкового майна».

Згідно із частиною 1 статті 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

При новому розгляді справи в апеляційному порядку з урахуванням вказівок, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_2 не доведено належним чином підстави позову, а саме те, що у нього наявне право на спадкове майно, яке складається саме з 133/600 частин домоволодіння АДРЕСА_2 , після матері ОСОБА_3 померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 звернулись до апеляційного суду із заявами про врахування ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2019 року, що набрала законної сили 01 серпня 2019 року, по справі №523/9128/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними правочині, визнання права власності, стягнення грошових коштів за договором найму житла, якою затверджено мирову угоду, укладену між сторонами у справі, за умовами якої сторони домовились про наступне:

1) сторони домовились врегулювати спір по справі №523/9128/18 шляхом підписання та виконання цієї мирової угоди;

2) ОСОБА_1 відшкодовує та передає ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 20 000 дол. США, в якості суми вартості нерухомого майна, а саме, частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_2 , загальною площею 169, 4 кв.м. та житловою площею 56, 2 кв.м., що розташоване на земельній ділянці під АДРЕСА_2 , площею 0,0448 га у межах згідно з планом по АДРЕСА_2 ;

3) ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 суму вартості частки житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_2 , та відмовляється від заявленого позову про визнання недійсними правочинів, визнання права власності, стягнення грошових коштів за договором найму житла, стягнення судових витрат;

4) ОСОБА_2 зобов`язується більше не заявляти ніяких вимог, претензій, позовів відносно права власності на нерухоме майно, що належить ОСОБА_14 , та на будь-яке спадкове майно, яке належало їх батькам ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , в тому числі, нерухоме майно по АДРЕСА_2 . Після затвердження мирової угоди Суворовським районним судом, ОСОБА_2 обв`язується впродовж одного місяця знятись з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 ;

5) ОСОБА_2 визнає право вільно та свідомо і безперешкодно володіти, користуватись та розпоряджатись нерухомим майном, яке є у власності ОСОБА_1 , в тому числі набуте у власність після отримання спадщини після померлих батьків ОСОБА_9 та ОСОБА_3 ;

6) після затвердження даної мирової угоди, ОСОБА_2 зобов`язується відмовитись від інших позовів у судових інстанціях, щодо спірного майна, які розглядаються на теперішній час між сторонами;

Провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними правочинів, визнання права власності, стягнення грошових коштів за договором найму житла закрито у зв`язку із укладенням мирової угоди, яка визнана судом (т. 6, а.с. 1, 2-3, 4-5, 30).

У частині 4 статті 82 ЦПК України зазначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, обставини, встановлені в ухвалі Суворовського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2019 року у справі №523/9128/18, щодо належності спірного нерухомого майна, частки житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 є обов`язковими до виконання.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правовий висновок Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що позивач ОСОБА_2 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, у даному випадку в судовому засіданні позивачем не доведено належним чином, що відповідач порушив його права, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України його право не підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, позовні вимоги заявлені ОСОБА_2 є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статті 392 СК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2014 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 01 квітня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

О.В. Князюк

Р.Д. Громік