ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 жовтня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/2375/22

Головуючий у першій інстанції - Супрун О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/956/22

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Національний університет «Чернігівський колегіум» ім. Т.Г.Шевченка,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою Національного університету «Чернігівський колегіум» ім. Т.Г.Шевченка на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного університету «Чернігівський колегіум» ім. Т.Г.Шевченка про стягнення середнього заробітку,

У С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Національного університету «Чернігівський колегіум» ім. Т.Г.Шевченка, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь середний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 102973,80 грн, який виник з 10.02.2017, а також понесені нею судові витрати.

Обгрунтовувала позов тим, що в період з 14.05.2009 по 10.02.2017 працювала на різних посадах бібліотекаря Національного університету «Чернігівський колегіум» ім. Т.Г.Шевченка. На день звільнення їй не була виплачена надбавка за особливі умови роботи, внаслідок чого вона була змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.10.2021, яке набуло чинності 10.02.2022, у справі № 750/597/21, визнано протиправним та скасовано наказ ректора університету № 28 вк/ІІ від 15.02.2019 в частині встановлення з 01.08.2014 по 31.10.2018 надбавки ОСОБА_1 за особливі умови роботи у розмірі 5 % посадового окладу, зобов`язано відповідача здійснити перерахунок надбавки ОСОБА_1 за особливі умови роботи за період з 01.08.2014 по 31.10.2018 у розмірі 50 % від посадового окладу, з урахуванням сплаченої надбавки у розмірі 5 %.

28.02.2022 вказане рішення суду виконано, ОСОБА_1 отримала кошти в сумі 16 390,74 грн.

Указувала, що відповідач порушив строки виплати вказаної надбавки, передбачені ст. 116 КЗпП України, а тому, відповідно до ст. 24, 34 Закону України «Про оплату праці» та ст. 233 КЗпП України, повинен сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Просила стягнути з відповідача кошти за один календарний рік в розмірі 102 973,80 грн, виходячи з такого розрахунку: 16 645,42 грн (розмір заробітної плати за останні два календарні місяці) / 282,12 грн (59 календарих днів) х 365 днів (період з 10.02.2017 по 28.02.2022).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 липня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з Національного університету «Чернігівський колегіум» ім. Т.Г.Шевченка на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 102 973,80 грн, виплату якого провести після утримання податків та інших обов`язкових платежів на користь держави.

Стягнуто з Національного університету «Чернігівський колегіум» ім. Т.Г.Шевченка на користь ОСОБА_1 4 000,00 грн у відшкодування витрат по оплаті професійної правничої допомоги.

Стягнуто з Національного університету «Чернігівський колегіум» ім. Т.Г.Шевченка на користь держави 992,40 грн судового збору.

В апеляційній скарзі Національний університет «Чернігівський колегіум» ім. Т.Г.Шевченка просить скасувати рішення суду першої інстанції у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи та невідповідність нормам матеріального і процесуального права.

Зявник зазначає, що позивачкою не надано доказів того, що на день її звільнення з роботи відповідач не провів повний розрахунок по заробітній платі.

Щодо рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.10.2021, то наказ відповідача від 15.02.2019 вважає скасованим 10.02.2022, тобто, з дня набрання рішенням законної сили, і саме з цієї дати у відповідача виник обов`язок здійснити перерахунок надбавки за особливі умови роботи з 01.08.2014 по 10.02.2017 і виплатити відповідну заборгованість. Оскільки рішення було виконано 28.02.2022, часом затримки розрахунку, на думку заявника, є період з 10.02.2022 по 28.02.2022.

Указує на те, що позивачка пропустила строк звернення до суду з даним позовом, встановлений статтею 233 КЗпП України, оскільки про незаконність наказу відповідача від 15.02.2019 № 28 вк/ІІ їй стало відомо в день набрання законної сили рішенням суду - 10.02.2022, а позов вона подала 26.05.2022. Питання про застосування строку позовної давності в даному випадку суд повинен був вирішити незалежно від відповідної заяви про це сторони спору.

Відзив на апеляційну скаргу позивачкою не подавався.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що наявність судової справи не виключає відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні, оскільки рішенням суду встановлена вина відповідача у виплаті позивачці надбавки за особливі умови праці у меншому розмірі, ніж встановлено законодавством, її права мають бути поновлені шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у розмірі, в якому просила остання.

З висновками Деснянського районного суду м. Чернігова щодо наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні апеляційний суд погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала на різних посадах в бібліотеці Національного університету «Чернігівський колегіум» ім. Т.Г.Шевченка з 14.05.2009 по 10.02.2017.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.10.2021, яке набрало законної сили 10.02.2022 (справа № 750/597/21), визнано протиправним та скасовано наказ ректора Національного університету «Чернігівський колегіум» ім. Т.Г.Шевченка від 15.02.2019 № 28 вк/ІІ в частині встановлення ОСОБА_1 з 01.08.2014 по 31.10.2018 надбавки за особливі умови роботи в розмірі 5 % посадового окладу.

Зобов`язано Національний університет «Чернігівський колегіум» ім. Т.Г.Шевченка здійснити перерахунок надбавки ОСОБА_1 за особливі умови роботи у період з 01.08.2014 по 31.10.2018 у розмірі 50 % від посадового окладу, з урахуванням сплаченої їй надбавки у розмірі 5 %.

Стягнуто з Національного університету «Чернігівський колегіум» ім. Т.Г.Шевченка на користь ОСОБА_1 500,00 грн моральної шкоди (а.с. 6-10).

Копія виписки по рахунку позивачки в АТ «Комерційний банк «ПриватБанк» за 28.02.2022 свідчить, що фактично рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.10.2021 виконано відповідачем 28.02.2022 шляхом перерахунку суми недоплати у розмірі 16 390,74 грн (а. с. 12).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення працівника.

Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713, розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року № 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків.

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) в розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Окрім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має разовий характер (постанови Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, від 11.02.2019 у справі № 2609/11956/12-ц, від 05.06.2019 у справі № 694/215/16-ц).

Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком № 100.

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку № 100).

За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 зазначено, що метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України). І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а в позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Тобто, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, у постанові Верховного Суду від 21.09.2020 у справі № 225/5266/18, у постанові Верховного Суду від 09.06.2021 у справі № 569/11319/19.

Так, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визначаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський Суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд першої інстанції встановив, що середньоденний заробіток позивачки становив 102,80 грн (4 317,71 грн х 42 робочих дні (грудень 2016 року та січень 2017 року), а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку становить 128 416,16 грн (102,80 грн х 1 260 робочих дні (з 11.02.2017 по 28.02.2022)), але, оскільки, ОСОБА_1 просила стягнути 102 973,80 грн, суд, врахувавши диспозитивність цивільного судочинства, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог та стягнув указану суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на користь останньої.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав, передбачених статтями 116, 117 КЗпП України, для стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 лютого 2017 року (наступний день після звільнення) по день остаточного розрахунку - 28 лютого 2022 року, встановивши, що Національний університет «Чернігівський колегіум» ім. Т.Г.Шевченка провів фактичний розрахунок з позивачкою поза межами встановленого законом строку, зокрема, щодо виплати надбавки за особливі умови роботи у розмірі 50 % від посадового окладу. Проте, апеляційний суд не погоджується з розміром стягнутих коштів у відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Встановлено, що у зв`язку з непроведенням роботодавцем повного розрахунку в день звільнення позивачки - 10 лютого 2017 року, ОСОБА_1 була вимушена у січні 2021 року звернутися з відповідним позовом до суду і Деснянським районним судом м. Чернігова 22.10.2021, як вже зазначалось вище, було ухвалено рішення про зобов`язання здійснити перерахунок надбавки ОСОБА_1 за особливі умови роботи у період з 01.08.2014 по 31.10.2018 у розмірі 50 % від посадового окладу, з урахуванням сплаченої надбавки у розмірі 5 %.

На виконання рішення суду відповідачем проведений перерахунок вказаної надбавки та виплачено 16 390,74 грн, фактично рішення суду виконано 28.02.2022.

З огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, розмір відповідальності відповідача за прострочення сплати належних при звільненні позивачки виплат в сумі 16 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат ОСОБА_1 , пов`язаних з затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Національного університету «Чернігівський колегіум» ім. Т.Г.Шевченка підлягає частковому задоволенню, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 липня 2022 року - зміні в частині визначеного до стягнення на користь позивачки розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення шляхом його зменшення з 102 973,80 грн до 16 000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги Національного університиу «Чернігівський колегіум» імені Т.Г.Шевченка щодо невірного визначення судом періоду затримки розрахунку та виплати позивачці надбавки за особливі умови роботи спростовуються вищевикладеним та не є підставою для скасування або зміни рішення суду в цій частині.

Посилання на те, що суд не вирішив питання про застосування строку позовної давності, залишивши поза увагою, що позивачка пропустила встановлений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду для вирішення трудового спору, також до уваги судом апеляційної інстанції не беруться з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.02.2012 у справі № 4-рп/2012 зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Тобто, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Оскільки повний розрахунок по виплаті надбавки за особливі умови роботи з ОСОБА_1 відповідач провів 28 лютого 2022 року, а до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку вона звернулась 26 травня 2022 року, встановлений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду для вирішення даного трудового спору, вона не пропустила.

Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 Кодексу).

ОСОБА_1 заявлено позов про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 102 973,80 грн, а судом апеляційної інстанції стягнуто такий заробіток в розмірі 16 000,00 грн, що становить 16 % від задоволених позовних вимог.

Позивачка понесла витрати на правову допомогу адвоката в сумі 4 000,00 грн, що підтверджується копією меморіального ордеру № @2РL414060 від 19.05.2022 (а. с. 17).

Враховуючи, що позов задоволено на 16 %, витрати на правову допомогу адвоката підлягають стягненню з Національного університету «Чернігівський колегіум» ім. Т.Г.Шевченка на користь позивачки у розмірі 640,00 грн (4 000,00 грн х 16%).

За подання позовної заяви ОСОБА_1 не сплачувала судовий збір, оскільки як позивач відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від його сплати.

Отже, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції в розмірі 158,78 грн (992,40 грн х 16%), а з позивачки на користь держави необхідно стягнути 833,62 грн (992,40 грн - 158,78 грн).

За розгляд апеляційної скарги Національний університет «Чернігівський колегіум» ім. Т.Г.Шевченка сплатив 1 488,60 грн.

Оскільки апеляційна скарга задоволена на 84 %, з ОСОБА_1 на користь відповідача підлягає стягненню 1 250,42 грн (1488,60 грн х 84%).

Рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині.

Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національного університету «Чернігівський колегіум» ім. Т.Г.Шевченка - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 липня 2022 року в частині визначеного до стягнення з Національного університету «Чернігівський колегіум» ім. Т.Г.Шевченка на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - змінити, зменшивши розмір стягнення з 102 973 (ста двох тисяч дев`ятсот сімдесяти трьох) грн 80 коп. до 16 000 (шістнадцяти тисяч) грн.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 липня 2022 року в частині розподілу судових витрат - скасувати.

Стягнути з Національного університету «Чернігівський колегіум» ім. Т.Г.Шевченка (; адреса місцезнаходження: 14013, м. Чернігів, вул. Г.Полуботка, 53) на користь держави 158 (сто п`ятдесят вісім) грн 78 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь держави 833 (вісімсот тридцят три) грн 62 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Національного університету «Чернігівський колегіум» ім. Т.Г.Шевченка (; адреса місцезнаходження: 14013, м. Чернігів, вул. Г.Полуботка, 53) 1 250 (одну тисячу двісті п`ятдесят) грн 42 коп. за апеляційний розгляд справи.

Стягнути з Національного університету «Чернігівський колегіум» ім. Т.Г.Шевченка (; адреса місцезнаходження: 14013, м. Чернігів, вул. Г.Полуботка, 53) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) 640 (шістсот сорок) грн витрат, понесених на професійну правничу допомогу адвоката.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча О.Є. Мамонова

Судді: Н.В. Висоцька

Н.В. Шитченко