Дата документу 15.04.2022 Справа № 336/3318/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/3318/19 Головуючий у 1-й інстанції Галущенко Ю.А.
Провадження №22-ц/807/1288/22 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В..

Бєлки В.Ю.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позову зазначено, що 09 листопада 2016 року між нею та відповідачем був укладений договір позики, за умовами якого відповідач позичила у неї у борг грошову суму у розмірі 103 000 грн та зобов`язалася повернути борг до 10 грудня 2016 року, про що склала розписку.

Посилаючись на т, що у добровільному порядку у встановлений строк відповідач не повернула борг, просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму боргу у розмірі 103 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 у особі представника - адвоката Долі Дмитра Миколайовича подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив ізневстановленості передбачених законом підстав для задоволення позову як такого,що не ґрунтується на законі та не доведений доказами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики,за умовами якого відповідач позичила у позивача у борг грошову суму у розмірі 103 000 гривень та зобов`язалась повернути борг до 10 грудня 2016 року,про що склала розписку.

Згідно із ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Дослідивши розписку від 09.11.2016 р. в якості доказу, судова колегія зазначає, що у зазначеному документі відсутній підпис позивача, що є обов`язковим елементом при укладанні договірних відносин.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст.626 ЦК України).

Вимогами ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За змістом ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст.525 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

На підтвердження наявності між сторонами даного боргового зобов`язання, позивач надав суду копію розписки відповідача.

Розписка написано власноручно позичальником - відповідачем, однак, не підписана позикодавцем - позивачем.

При розгляді даної справи судом апеляційної інстанції було прослухано і досліджено диск звукозапису судового засідання 14 грудня 2021 року (а.с.109), за результатами чого встановлено, що особисто до ОСОБА_1 ОСОБА_2 не зверталася з приводу позики. Позивач також визнала, що в момент складання розписки вона перебувала у м. Києві та особисто не передавала жодних грошових коштів ОСОБА_2 .

Враховуючи наведене, судова колегія доходить до висновку, що факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором не підтверджено належними доказами.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (Постанови Верховного Суду від 18 вересня 2013 року № 6-63 цс 13; від 02 липня 2014 року № 6-79 цс 14).

Так,суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що складання ОСОБА_2 за встановлених обставин розписки, наданої позивачкою в обґрунтування заявлених вимог,не може вважатися правочином певної особи, її дією, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків як позичальника,з чого слідує висновок про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики,який фактично між сторонами не укладався.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що зі укладання розписки повністю узгоджується із вимогами статей 1046, 1047 ЦК України, відхиляються судовою колегією з огляду на наступне..

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.1, 6, 7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Встановивши, що ОСОБА_1 визнала факт того, що вона не оговорювала умови договору позики із відповідачем так само, як і не передавала їй у борг суму грошових коштів у розмірі 103 000,00 грн, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апелянта щодо отримання грошових коштів ОСОБА_2 за розпискою, посилаючись на реальність договору позики, спростовуються судовою колегією з огляду на визнання ОСОБА_1 факту того, що нею особисто не передавалися кошти за розпискою ОСОБА_2 .

З огляду на наведене вбачається, що судом у відповідності до вимог ст.ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлено характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2022 року.

Головуючий

Судді: