Справа № 186/711/22
Провадження номер № 2/0186/354/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року м. Першотравенськ.

Першотравенський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді: Кривошеї С.С.

при секретарі: Кравченко А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Першотравенської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності на 1/2 частину квартири за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Першотравенської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності на 1/2 частину квартири за набувальною давністю.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 23.11.1993 року він та ОСОБА_2 (на момент приватизації колишня дружина, шлюб розірвано 05.06.1979 року) отримали у спільну власність по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , яке видане 28.08.1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Першотравенської міської ради народних депутатів Дніпропетровської області.

Після смерті ОСОБА_2 він продовжив проживати у вказаній квартирі, одноособово, безперервно та відкрито користуватися зазначеним житлом, з 1995 року він несе витрати на утримання квартири.

По теперішній час ніхто з правонаступників не прийняв спадщину на 1/2 частину квартири, яка належала ОСОБА_2 , до даного часу жодного разу ніхто не навідувався до квартири та не турбувався про її цілісність. Весь цей час він здійснював поточні ремонти у квартирі, сплачував комунальні послуги та утримував її у цілому, в тому числі з врахуванням частки померлої, тобто відкрито, безперервно та добросовісно володів та користувався даним майном з 1995 року.

Вважає, що оскільки він добросовісно заволодів 1/2 частиною квартири, яка належала померлій ОСОБА_2 і продовжував відкрито, безперервно володіти квартирою в цілому з 1995 року, що підтверджується в тому числі Актом ПП «Комунальщик-4», то у нього достатньо підстав визнання права власності на 1/2 частину квартири за набувальною давністю.

Просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка за життя належала ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 , яке видане 23 листопада 1993 року Першотравенським управлінням житлово-комунального господарства за набувальною давністю.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник за дорученням ОСОБА_3 не з`явились, представник за дорученням ОСОБА_3 надала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та прохала суд їх задовольнити.

Представник відповідача Першотравенської міської ради Дніпропетровської області Шатохіна О. у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти позовну не заперечувала.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як встановлено судом, та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної часткової власності по 1/2 частині, належить квартира АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 , яке видане 23 листопада 1993 року Першотравенським УЖПГ об`єднання державних підприємств по видобутку вугілля «Павлоградвугілля».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , яке видане 28 серпня 1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Першотравенської міської Ради народних депутатів Дніпропетровської області, актовий запис №233.

Після її сперті відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до акту №570, який виданий 01 серпня 2022 року ПП «Комунальщик-4», ОСОБА_1 , 1942 року народження, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з 1993 року і по теперішній час.

20 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Першотравенської міської ради Дніпропетровської області про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та визнання права власності у порядку спадкування за законом.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 11 січня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Першотравенської міської ради Дніпропетровської області про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю та визнання права власності на спадкове майно за законом, було відмовлено, з тих підстав, що Кодексом про шлюб та сім`ю, який втратив чинність 01 січня 2004 року, не було передбачено встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період до 01 січня 2004 року. Рішення позивачем не оскаржувалось та набрало законної сили 11 лютого 2022 року.

Як вбачається з вищезазначеного рішення суду, при розгляді справи судом було встановлено, що 05 червня 1979 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

26 червня 1979 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_4 , але 27 травня 1980 року зазначений шлюб був розірваний.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

27 квітня 2020 року ОСОБА_1 звертався до приватного нотаріуса Першотравенського міського нотаріального округу Дидюка В.В. з заявою про прийняття спадщини щодо майна померлої ОСОБА_2 .

02 червня 2021 року постановою приватного нотаріуса Першотравенського міського нотаріального округу Дидюка В.В., Калюжному М.Г. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що неможливо перевірити наявність підстав для закликання ОСОБА_1 до спадкоємства за законом. Інші спадкоємці відсутні.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 по суті, суд приходить до наступного.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року у справі №621/895/17 (провадження № 61-15792св19) вказано, що «за змістом пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, він застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Правила статті 1277 ЦК України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 671/22/19 (провадження № 61-9511сво19) висловлено висновок, що «за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Проте із загального правила про застосування актів цивільного законодавства до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ними чинності абзацом 2 пункту 5 Прикінцевих пунктом передбачається виняток. У ЦК УРСР законодавець, на відміну від ЦК України та існування конструкції «відумерлої спадщини», передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави. Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава при існуванні юридичних фактів, визначених пунктами 1-5 частини першої статті 555 ЦК УРСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися. Оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою. З урахуванням того, що в частині першій статті 555 ЦК УРСР закріплювався автоматичний перехід спадщини до держави, та існував строк шість місяців для прийняття спадщини іншими спадкоємцями, то абзац 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України може застосовуватися тільки, якщо спадщина відкрилась після 01 липня 2003 року, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мали право спадкування відповідно до норм ЦК УРСР. Тому однорічний строк, який встановлений частиною другою статті 1277 ЦК України та в абзаці 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, може підлягати обчисленню, починаючи не раніше 01 липня 2003 року». Отже, до спадщини, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , застосуванню підлягають норми ЦК УРСР. У частині першій статті 555 ЦК УРСР встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо: спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; всі спадкоємці відмовились від спадщини; всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. У справах про спадкування щодо спадщини, яка відкрилася до 01 липня 2003 року, належним відповідачем є спадкоємці (спадкоємець), які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є держава в особі уповноваженого органу. Відповідно до статті 51 ЦПК України суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Як вбачається з матеріалів справи, починаючи з 23 листопада 1993 року власником 1/2 частини спірної квартири АДРЕСА_1 , була померла ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому до спірних правовідносин належить застосовувати норми ЦК УРСР.

У позовній заяві ОСОБА_1 визначив відповідачем Першотравенську міську раду Дніпропетровської області.

З урахуванням положень частини першої статті 555 ЦК УРСР, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Першотравенської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності на 1/2 частину квартири за набувальною давністю, необхідно відмовити у зв`язку з тим, що позовну заяву пред`явлено до неналежного відповідача, що відповідає правовій позиції Верховного Суду викладеної в постанові від 29.09.2021 року у справі №212/6614/19.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 41 Конституції України, главою 24 ЦК України встановлено, що право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Отже, для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст.344 ЦК України, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги.

По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч.2 ст.344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є).

Відповідно до п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч.4 ст.344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Як вбачається з роз`яснень, викладених у п.9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Виняток прямо передбачено законом - це наявність між набувачем і власником договору, строк дії якого закінчився, а власник не заявив позову про витребування цього майна.

За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України, добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути без титульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Зазначене вище відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у справі №910/17274/17 від 14.05.2019 року та практиці Верховного Суду, сформованій у справах №755/16913/16-ц від 24.01.2019 року, №552/1354/18 від 28.04.2020 року.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 211, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 279, 352, 354 ЦПК України, - суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Першотравенської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності на 1/2 частину квартири за набувальною давністю, відмовити.

Судові витрати по справі залишити за позивачем ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.С.Кривошея