Житомирський апеляційний суд
Справа №278/1688/21 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 39 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Кузьменко А.О.

з участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 22 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М.

у цивільній справі №278/1688/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про звернення стягнення на іпотечне майно, -

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом. Позивач просив звернути стягнення на підставі договору іпотеки від 27.08.2007 року на нерухоме майно, належне на праві власності відповідачам, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 27.08.2007 року в розмірі 2414001,13 гривень на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна». В обґрунтування поданого позову зазначав, що між АТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_2 27.08.2007 року укладено кредитний договір №ML-010/024/2007. З метою забезпечення виконання цього договору того ж дня між позивачем та відповідачами укладено договір іпотеки. ОСОБА_2 не виконує умов кредитного договору, у зв`язку з чим заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 25.05.2017 року прийнято рішення про стягнення заборгованості на користь позивача.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 22 листопада 2021 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про звернення стягнення на іпотечне майно - задоволено.

Звернуто стягнення на підставі договору іпотеки № PML-010/024/2007 від 27.08.2007 року на нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ; дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса: АДРЕСА_3 ) шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ML-010/024/2007 від 27.08.2007 року в розмірі 2414001 грн 13 коп на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (адреса: 03150, м. Київ, вул. Фізкультури, 28Д, р/р № НОМЕР_3 в АТ «ОТП Банк», МФО 300528, ).

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» по 2000,00 грн. судового збору.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 просить вказане рішення суду скасувати в частині звернення стягнення на Ѕ частину будинку АДРЕСА_4 і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема вказує, що матеріали справи не містять згоди органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки, оскільки на момент укладення такого договору їй було 11 років.

Предмет іпотеки будинок АДРЕСА_5 не був придбаний майновим поручителем ОСОБА_4 за рахунок наданого Кредитором Позичальнику ОСОБА_2 кредиту згідно Договору від 27.08.2007 р.

На думку апелянта, при розгляді справи судом першої інстанції не враховано, що згідно п.28 Постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за № 5 від 30 березня 2012 р. при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про заставу», статей 1,11 Закону України «Про іпотеку» - майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення. Тому норми, що регулюють поруку (статті 553- 559 ЦК) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він - майновий поручитель - відповідає перед заставо/ іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. У зв`язку із цим солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами ЦК не передбачена.

Таким чином, одночасне стягнення заборгованості зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, який належить майновому поручителю - в будь-якому випадку, на думку апелянта, є незаконним.

При розгляді справи судом першої інстанції не враховано що згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про іпотеку» (898-ІV) визначено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки, тобто обсяг відповідальності майнового поручителя обмежений вартістю майна, переданого ним в іпотеку, у зв`язку із чим збільшення обсягу відповідальності майнового поручителя неможливе.

Відповідно до ст. 39, ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки особам, в зв`язку з чим мешканці підлягають виселення, мешканцям які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено у рішенні суду, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вважає, що в іпотеку відповідачем ОСОБА_2 передано будинок, який не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів. Висновок суду про наявність законих підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, в зв`язку з чим мешканці підлягають виселенню із цього будинку є помилковим і не ґрунтується на Законі. ОСОБА_2 взагалі не являється стороною кредитного договору.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 27.08.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №ML-010/024/2007, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 205230,00 швейцарських франків. Відповідно до умов п. 2 частини 1 договору відповідач зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути позивачу зазначені кредитні кошти у строк до 27.08.2022 року (а.с.11-15).

З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором, 27.08.2007 року між позивачем та відповідачами укладено договір іпотеки №PML-010/024/2007 та додатковий договір №1 до договору іпотеки №PML-010/024/2007, що посвідчені приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. та зареєстровані в реєстрі за №4520 та №240 відповідно (а.с. 16-22).

Згідно з п.3.1. договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить відповідачам.

Вартість житлового будинку, становить 176 589 грн. 00 коп., відповідно до відомостей, викладених у витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданому Комунальним підприємство «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради 01 серпня 2007 року за №15442091.

Згідно цього договору під борговими зобов`язаннями боржника розуміються всі боргові зобов`язання перед іпотекодержателем по сплаті останньому будь-яких сум, що виникають згідно з положеннями кредитного договору №ML-010/024/2007 від 27 серпня 2007 року, який забезпечений іпотекою згідно договору.

Згідно п.6.1. договору іпотеки за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель може задовольнити такі вимоги: а) всі боргові зобов`язання, не сплачені боржником, і б) вимоги стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням іпотекодавцями їх зобов`язань за цим договором, а також всіх фактичних витрат, понесених іпотекодержателем у зв`язку із реалізацією його прав за цим договором.

Пункт 6.2. договору вказує, що іпотекодержатель має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі фактичні вимоги негайно після виникнення будь-якої із таких обставин: а) несплати боржником іпотекодержателю будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку як встановлено в кредитному договорі; б) порушення іпотекодавцями будь-якого із їх зобов`язань за ст. 5 цього договору; в) інших обставин, передбачених чинним законодавством України, кредитним договором та цим договором.

Відповідно до п. 6.3 жодне положення цього договору не може тлумачитися як таке, що обмежує: а) права іпотекодержателя звернутись до уповноважених органів за захистом своїх прав в порядку, встановленому чинним законодавством України; б) права сторін встановити договірний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно п.6.4. сторони дійшли згоди, що іпотекодержатель має право самостійно обрати такі шляхи позасудового врегулювання:

6.4.1. іпотекодержателю належить право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому чинним законодавством України. Сторони дійшли згоди, що ціна продажу предмета іпотеки у випадку його продажу іпотекодержателем, буде визначатися наступним чином: а) початкова ціна продажу предмета іпотеки визначається іпотекодержателем, але вона повинна бути не нижче його вартості, визначеної внаслідок проведення незалежної оцінки; б) при неможливості продажу предмета іпотеки за ціною, визначеною згідно підпункту а) цього пункту, протягом одного місяця з моменту початку позасудового врегулювання, ціна продажу предмета іпотеки визначається іпотекодержателем, але вона повинна бути не нижче його вартості, визначеної внаслідок проведення незалежної оцінки і зменшеної на 10 відсотків; в) при неможливості продажу предмета іпотеки за ціною, визначеною згідно підпункту б) цього пункту, протягом двох місяців з моменту початку позасудового врегулювання, ціна продажу предмета іпотеки визначається іпотекодержателем, але вона повинна бути не нижче його вартості, визначеної внаслідок проведення незалежної оцінки і зменшеної на 20 відсотків.

6.4.2. при виникненні іпотечного випадку іпотекодержатель надсилає іпотекодавцям та боржнику іпотечне повідомлення (цінним листом або листом з повідомленням про вручення за адресою, вказаною в цьому договорі) з вказівкою про загальну суму боргових зобов`язань та граничний строк погашення боргових зобов`язань. У випадку непогашення боржником боргових зобов`язань у строк, передбачений у іпотечному повідомленні, право власності на предмет іпотеки переходить від іпотекодавців до іпотекодержателя в день, наступний за останнім днем строку погашення боргових зобов`язань, вказаному в іпотечному повідомленні. При цьому іпотекодержатель зобов`язаний реалізувати предмет іпотеки протягом 90 днів, а суму отриману від реалізації предмета іпотеки, після погашення боргових зобов`язань, інших фактичних вимог та відшкодування всіх витрат іпотекодержателя, повертається іпотекодавцям відповідно до чинного законодавства України.

Пункт 6.5. договору вказує, що іпотекодавці зобов`язуються співробітничати з іпотекодержателем у реалізації предмета іпотеки згідно з положенням цього договору. Зокрема на вимогу іпотекодержателя, іпотекодавці без зволікань вчиняють будь-які дії, які на погляд іпотекодержателя, є необхідними для ефективного здійснення прав іпотекодержателя щодо предмету іпотеки.

Відповідно до п.6.6. укладеного договору у разі реалізації предмета іпотеки: а) будь-які суми, виручені в результаті такої реалізації, використовуються, в першу чергу, для відшкодування всіх витрат згідно чинного законодавства України (включаючи витрати на послуги третіх осіб), яких іпотекодержатель зазнав у зв`язку із захистом і реалізацією своїх прав за цим договором (у т.ч. у зв`язку із здійсненням реалізації предмета іпотеки або отриманням виручених від неї сум). Будь які суми, що залишаються після відшкодування зазначених витрат, використовуються для сплати інших фактичних вимог; б) будь-які суми, виручені в результаті реалізації, які залишаються невикористаними після повного погашення всіх фактичних вимог, повертаються іпотекодавцям.

Пунктом 9.1. договору встановлено, що договір діє до виконання боргових зобов`язань в повному обсязі та зобов`язань іпотекодавця за цим договором.

В даному випадку судом встановлено, що позичальник ОСОБА_2 не виконував умов кредитного договору №ML-010/024/2007 від 27.08.2007 року, у зв`язку з чим заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 25.05.2017 року у справі №278/418/15-ц, яке набрало законної сили 27.06.2017 року, з останнього стягнуто заборгованість в сумі 182112,85 швейцарських франків, що еквівалентно 2448015,56 гривень та заборгованість за пенею та штрафними санкціями в сумі 75667,63 гривень (а.с. 8-9).

Відповідно до довідки позивача №102 від 04.06.2021 року заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором становить 2410347,13 гривень, ОСОБА_2 здійснив погашення заборгованості за період з 27.06.2017 року по 04.06.2021 року на суму 113336,06 гривень (а.с. 10).

Відповідно до п. 1.1. договору про відступлення права вимоги від 24.12.2010 року у зв`язку з укладенням договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 24.12.2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк», ПАТ «ОТП Банк» передав та відступив позивачу сукупність прав, належних ПАТ «ОТП Банк», за договорами забезпечення, включаючи право звертати стягнення на заставне майно, в тому числі по кредитному договору № ML-010/024/2007 від 27.08.2007 року (а.с. 23-33).

Рішення суду в даній справі в частині вимог до ОСОБА_2 не оскаржується. Тому його законність апеляційним судом не перевіряється.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині існування підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому судом враховано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

За змістом ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, де зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно дост.1048 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Так, відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору, суд вважає, що наявність судового рішення про задоволення вимог позивача, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного або іпотечного договору та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

В постанові від 29.05.2019 справа № 310/11024/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначала: «п. 40 що за змістом припису ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору(яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами:1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні ); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили (передбачили тільки можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону).

За наведених обставин суд дійшов обгрунтованого висновку про можливість задоволення позову в частині звернення стягнення на іпотечне майно, оскільки відповідачами не виконані взяті на себе зобов`язання згідно кредитного та іпотечного договорів.

Разом з тим, неможливо погодитись із висновками суду про відмову у застосуванні позовної давності.

Так, обгрунтовуючи висновки в цій частині, суд виходив із того, що відповідно до умов п. 2 кредитного договору №ML-010/024/2007 27.08.2007 року датою остаточного повернення кредиту визначено 27.08.2022 року. ОСОБА_2 не виконано своїх зобов`язань по поверненню кредитних коштів.

Тобто, суд пов`язував початок перебігу строку на звернення до суду з цим позовом із кінцевою датою кредитування.

Проте, такі висновки зроблені судом передчасно та є помилковими.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Таку заяву подано відповідачкою ОСОБА_1 в суді першої інстанції (а.с.71).

Як вже зазначалося вище, рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 25.05.2017 року у справі №278/418/15-ц, яке набрало законної сили 27.06.2017 року, з ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за кредитом в сумі 182112,85 швейцарських франків, що еквівалентно 2448015,56 гривень та заборгованість за пенею та штрафними санкціями в сумі 75667,63 гривень (а.с. 8-9).

А тому, пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання.

В такому випадку право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги саме про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. У зв`язку з цим позов до іпотекодавця міг бути пред`явлений протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (тридцять перший день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі).

Разом з тим, позов у даній справі подано 11 червня 2021 року, тобто, після спливу трирічного строку з моменту пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту.

Доказів про переривання цього строку саме відносно відповідача ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

А тому, на переконання апеляційного суду, наявні підстави для відмови в позові до цього відповідача за пропуском строку звернення до суду.

За наведених обставин та відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.376 ЦПК рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в позові за пропуском строку звернення до суду.

Крім того, згідно зі ст.141 ЦПК відшкодуванню підлягають понесені відповідачкою витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 22 листопада 2021 року в частині звернення стягнення на Ѕ частину будинку АДРЕСА_4 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 .

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову за пропуском строку звернення до суду.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_1 1986 грн. понесених судових витрат по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Судді: