ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6762/22 Справа № 212/1205/21 Суддя у 1-й інстанції - Ваврушак Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року м.Кривий Ріг

справа № 212/1205/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Остапенко В.О.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 серпня 2021 року, яке ухвалено суддею Ваврушак Н.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 25 серпня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, в особі Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, про стягнення моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що після встановлення йому первинно в 2002 році висновком МСЕК відсотку втрати працездатності внаслідок професійного захворювання, стан здоров`я позивача погіршувався.

У зв`язку із значним погіршенням здоров`я, позивач повторно проходив огляди МСЕК, за висновком яких позивачу встановлено 55 % втрати професійної працездатності безстроково та 3 групу інвалідності. Професійне захворювання призводить до моральних страждань позивача. У зв`язку з професійним захворюванням позивачу завдано моральної шкоди оскільки його спосіб та якість життя змінилися, позивач постійно змушений лікуватися, у зв`язку з чим не може приділяти належну увагу родині.

Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 70 000 грн., яку просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що у зв`язку з отриманим професійним захворюванням стан його здоров`я погіршується, а останнім висновком МСЕК йому встановлено 55 % втрати професійної працездатності безстроково та 3 групу інвалідності, в той час як рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 травня 2005 року було враховано стан його здоров`я до 09.04.2003 року, та було встановлено що стан його здоров`я погіршується.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 тривалий час, а саме з 1985 року по 2003 рік, перебував у трудових відносинах з ВАТ «Суха Балка», правонаступником якого є АТ «Суха Балка», де працював на різних посадах, що підтверджується копією трудової книги позивача (а.с.11-13).

Відповідно до висновку МСЄК від 18.11.2002 року ОСОБА_1 було встановлено втрату працездатності у зв`язку з виявленням професійного захворювання пилового бронхіту у розмірі 15%. При переогляді 09.04.2003 року ОСОБА_1 було встановлено втрату працездатності в розмірі 40%, при переогляді у 2004 році, у 2005 році, у 2006 році, у 2007 році, у 2009 році, та у 2011 році позивачу ОСОБА_1 визначено відсоток втрати працездатності в розмірі 60% та встановлена третя група інвалідності. З 2013 року, відповідно до довідки МСЕК від 20. 05.2013 року, ОСОБА_1 встановлено 55 % втрати працездатності безстроково та третя група інвалідності (а.с.49-53).

Відповідно до акту розслідувань професійних захворювань № 23 від 14.10.2002 року встановлено, що професійне захворювання позивача - пиловий бронхіт є наслідком довготривалої праці, а саме 19 років 11 місяців в умовах впливу пилу на організм ОСОБА_1 , впливу шуму, виробничої вібрації, вологості повітря, температури повітря, які значно перевищували належний рівень.

Відповідно до акту розслідувань професійних захворювань № 6 від 06.12.2003 року, причиною професійного захворювання позивача - радикулопатии і нейросенсорна туговухость є наслідок довготривалої праці, а саме 19 років 11 місяців в умовах підвищених рівнів маси ваги потужності зовнішньої роботи з використанням нижніх кінцівок і тулуба, кількість нахилів, статичного навантаження, шуму і відносної вологості.

Також судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.05.2005 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.10.2005 року (справа № 22-3255) частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кривому Розі про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, та з відповідача на корить позивача було стягнуто 23 200 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я позивач посилався на те, що після встановлення йому первинно в 2002 році висновком МСЕК відсотку втрати працездатності внаслідок професійного захворювання, стан його здоров`я погіршувався, відсоток втрати працездатності збільшувався, що спричиняло позивачу моральні страждання, оскільки його спосіб та якість життя змінилися, позивач постійно змушений лікуватися, у зв`язку з чим не може приділяти належну увагу родині.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу вже було відшкодовано моральну шкоду у зв`язку із ушкодженням здоров`я внаслідок отриманого ним професійного захворювання, тому відсутні правові підстави для повторного її відшкодування.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 статті 23 ЦК України).

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного України № 4 від 31.03.1995 року Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. У пункті 13 цієї Постанови роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає з моменту встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, а не кожного разу, коли змінюється розмір вже встановленого ступеню втрати професійної працездатності.

Тобто у разі реалізації свого законного права на відшкодування моральної шкоди один раз позивач не має права повторно вимагати такої компенсації за те ж діяння (якщо багаторазове відшкодування не передбачене договором або законом).

Такий висновок узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 р. у справі №641/8857/17.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що рішенням рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.05.2005 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.10.2005 року (справа № 22-3255) частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кривому Розі про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, та з відповідача на корить позивача було стягнуто 23 200 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди (а.с.14-16).

З огляду на те, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, вже вирішено питання про відшкодування моральної шкоди позивачу у зв`язку з втратою ним професійної працездатності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що повторне стягнення моральної шкоди не передбачено, ані нормами ЦК України, ані нормами КЗпП Украни, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що у зв`язку з отриманим професійним захворюванням стан його здоров`я погіршується, а останнім висновком МСЕК йому встановлено 55 % втрати професійної працездатності безстроково та 3 групу інвалідності, в той час як рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 травня 2005 року було враховано стан його здоров`я до 09.04.2003 року, та було встановлено що стан його здоров`я погіршується, оскільки в даному випадку позивач вже реалізував своє право на відшкодування моральної шкоди, тому не має права повторно вимагати такої компенсації за те ж діяння.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 26 жовтня 2022 року.

Головуючий:

Судді: