н/п 2/490/1076/2021 Справа № 490/7739/20
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2022 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Савенко Є.В.,

за участі представника відповідача адвоката Слободянюка Д.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист честі, гідності та ділової репутації, в якій просить:

- визнати недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до його честі, гідності та недоторканість ділової репутації, інформацію, оприлюднену ОСОБА_2 17 вересня 2020 року на своїй особистій сторінці у соціальній мережі Facebook.

- зобов`язати ОСОБА_2 спростувати поширену відносно ОСОБА_1 недостовірну інформацію шляхом розміщення на своїй особистій сторінці у соціальній мережі Facebook в п`ятиденний строк після набрання законної сили судового рішення, публікації наступного тексту: «17 вересня 2020 року мною, ОСОБА_2 , на моїй особистій сторінці у соціальній мережі Facebook оприлюднені неправдиві та недостовірні відомості відносно директора Миколаївського інституту права Національного університету «Одеська юридична академія» ОСОБА_1 про протиправність його дій на посаді директора Миколаївського інституту права Національного університету «Одеська юридична академія».

-стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Так, 17.09.2020 року ОСОБА_2 оприлюднила на своїй особистій сторінці у соціальній мережі Facebook публікацію наступного змісту (дослівно мовою автора):

«Нові обличчя» - старі методи. Слуга народу, DavidBraun, як ви підбираєте кадри? За яким принципом? Ви їх хоча б перевіряєте?

ОСОБА_3 не звикнувши, що я вже не студентка, мені досі надсилають подібну інформацію.

Я, як журналіст та молодіжний лідер, не можу мовчати і робити вигляд. Що не бачу. Я хочу, щоб це бачили всі».

«Новий директор моєї Альма матер вирішив застосувати адмінресурс на місцевих виборах. Скористатися своєю посадою, змусивши студентів виписатися зі своїх місць реєстрації та вписатися в гуртожиток юракадемії.

Питання: навіщо ця людина так фанатично прагне до влади?

Адже з досягнень року його керівництва:

Звільнилися одні з найкращих викладачів МІПу;

Найкращі студенти не забажали вступати до магістратури в цей заклад освіти;

А за свідченнями студентів, газети, за які сплачувалися гроші, так жодного разу і не надійшли до студентів!

І це не просто слова, це факт, який можна легко перевірити!

Порушуючи права студентів, вчиняючи ЗЛОЧИН…що він дасть місту? Вірніше, візьме!!!

Я знаю, що зараз швиденько будуть вичищені всі переписки в вайбері! Але скріни не горять!

Прокуратура Миколаївської області, Поліція Миколаївської області, попередня кваліфікація кримінального правопорушення ст. 157 перешкоджання здійсненню виборчого права або права брати участь у референдумі, роботі виборчої комісії або комісії з референдуму чи діяльності офіційного спостерігача. Кримінального кодексу України! Зверніть, будь ласка, на Миколаївський інститут права НУОЮА, увагу! Це дуже легко зробити!!! Зрівнявши кількість місць в гуртожитку з кількістю зареєстрованих студентів за цією адресою!

Вказана інформація була поширена відповідачем шляхом оприлюднення публікації у соціальній мережі Facebook, була переглянута безліччю користувачів соціальної мережі та поширена серед невизначеного кола осіб, та без сумніву стосується саме позивача, який є дійсно директором Миколаївського інституту права Національного університету «Одеська юридична академія».

Так, зазначена інформація є недостовірною та не відповідає дійсності, оскільки позивач не вчиняв жодних кримінальних правопорушень,та, працюючи на посаді директора Миколаївського інституту права Національного університету «Одеська юридична академія», діяв виключно у порядку, в межах та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Обвинувальний характер публікації є звинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень.

Ця інформація, поширювана щодо позивача відповідачем, по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про нібито вчинення позивачем протиправних караних дій, та такою, що, на переконання позивача, порушує його особисті немайнові права, по-друге не є оціночним судженням в розумінні ст. 30 Закону України «Про інформацію», а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача.

Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до позивача, що в свою чергу впливає на зниження цінності особи позивача у суспільстві та серед студентів та викладачів вищого навчального закладу керівником якого є позивач. Також поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих, принизивши його честь.

Посилаючись на викладене, позивач вважає, що поширенням недостовірної інформації щодо нього, відповідачем завдано шкоди його особистим немайновим інтересам, а саме принижено гідність, честь та зіпсовано ділову репутацію як керівника та викладача та просить задовольнити позов, посилаючись на положення ст. 277 ЦК України, що завдало шкоди честі, гідності та ділової репутації позивача.

Також зазначає, що через спосіб розповсюдження спростування повинно здійснюватися таким самим чином, як воно було здійснено.

В грудні 2021 року надійшов відзив на позов, строк на подання якого був понволено судом, в якому позовні вимоги вважають безпідставними та необгрунтованими, просять відмовити у їх задоволенні. В обгрунтування своїх заперечень посилаються на те, що у даній публікації взагалі відсутнє посилання на ОСОБА_1 , що унеможливлює ймовірне пощирення інформації щодо порушення його честі та гідності саме як фізичної особи оскільки з позовом звернувся ОСОБА_1 як фізична особа, а не як юридична особа в особі її керівника/директора, про яку можливо йде мова у публікації.

Також відповідач є журналістом, її професія має особливу роль у суспільстві та має обов`язок висвітлювати діяльність органів державної влади та інших публічних осіб , втому числі, якщо вона, ймовірно, походить з порушенням закону. Фактично відповідачка висловлювала свої власні погляди та критичні висловлювання , користуючись своїм невід`ємним правом на свободу слова та на власну точку зору.

В позові взагалі не міститься обгрунтування порушення прав саме позивача та настання негативних для нього наслідків та наявність причинно-наслідкового зв`язку між ними та поширенням вказаної публікації відповідачем.

До того ж вказана інформація входить до предмету суспільного інтересу, стилістика інформації та застосовані мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти стосовно особи позивача , що є підставою для висновку про те, що баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати сусупільно необхідну інформацію порушено не було- а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Ухвалою суду від 13.11.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. У зв`язку з великою навантаженістю, призначено підготовче судове засідання на 02.02.2021 року .

Ухвалою суду від 13.05.2021 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду в судове засідання на 28.09.2021 р. Витребувано від Заводського ВП ГУ НП в Миколаївській областті ( 54038, м.Миколаїв, вул.Біла, 44) належним чином завірені копії матеріалів досудового слідства(дізнання) за зверненням ОСОБА_2 з заявою про порушення кримінального провадження стосовно неправомірнихї дій керівника Миколаївськго інституту права Національного університету "Одеська юридична академія" ОСОБА_1 .

В судове засіданні представник позивача та позивач не з`явилися , адвокат Сидоренко Т.В. надала заяву про розгляд справи у їх відсутність, підтримала вимоги позову в повному обсязі з викладених підстав, просила про його задоволення.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, направила свого представника адвокатат Слободянюка Д.С., який просив відмовити у задоволенні позову з викладених у відзиві підстав. Звернув увагу суду на те, що в публікації йде мова про директора інститутут, а не про ОСОБА_1 як фізичну особа та його ім`я взагалі не згадується, отже при звернені до суду з цим позовом не є зрозумілим які саме права його порушені цією публікацією та які негативні наслідки має для нього, як фізичної особи, ця публікація. В публікації йде мова про певні дії посадової особи юридичної особи отже в діях відповідача взагалі відсутній склад цивільного правопорушення.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та встановивши дійсні обставини справи, суд доходить до наступного.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі "Буланов та Купчик проти України" від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення у справі "Кутій проти Хорватії" (KutitvCroatia), N 48778/99, пункт 25, ECHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі "Артіко проти Італії" (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі "Наталія Михайленко проти України" (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права`вебсайт сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, інших об`єктівавторського права і (або) суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси вебсайту і (або) облікового запису власника цього вебсайту, доступ до яких здійснюється через адресу мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики і (або) числової адреси за Інтернет-протоколом; вебсторінка складова частинавебсайту, що може містити дані, лектронну (цифрову) інформацію, інші об`єкти

авторського права і (або) суміжних прав тощо; власник вебсайту особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використаннявебсайту. За відсутності доказів іншого власником вебсайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до вебсайту, і (або) отримувач послуг хостингу; власник вебсторінки особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення вебсторінки на вебсайті, та яка управляє і (або) розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої вебсторінки. Власник вебсайту не є власником вебсторінки, якщо останній володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника вебсайту, розміщувати інформацію на вебсторінці та управляти нею.

Отже, автором публікацій і дописів на персональній вебсторінці у соціальній мережі «Facebook» є власник вебсторінки, який незалежно від власника вебсайту розміщує інформацію на вебсторінці та управляє нею. Власник соціальної мережі «Facebook» не бере безпосередньої участі у розміщенні інформації власником вебсайту, недостовірність якої доводить позивач.

Верховний Суд у подібних справах у випадку поширення інформації через

соціальні мережі не вказує на необхідність залучення власника вебсайту як співвідповідача. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 1 червня 2022 року у справі No 713/1710/19 (провадження No 61-9016св20)

Згідно Наказу № 756-75 Націоанльного університету «Одеська юридична академія» від 04.05.2020 року ОСОБА_1 ( виконуючого обов`язки директора згідно наказу № 2322- 5 від 23.09.2019 року) призначено на посаду директора Миколаївського інституту права Національного університету «Одеська юридична академія» в зв`язку з обранням за конкурсом згідно чинного законодавства з 04.05.2020 року.

Так, 17.09.2020 року ОСОБА_2 оприлюднила на своїй особистій сторінці у соціальній мережі Facebook( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) публікацію наступного змісту (дослівно мовою оригіналу):

«Нові обличчя» - старі методи. Слуга народу, DavidBraun, як ви підбираєте кадри? За яким принципом? Ви їх хоча б перевіряєте?

ОСОБА_3 не звикнувши, що я вже не студентка, мені досі надсилають подібну інформацію.

Я, як журналіст та молодіжний лідер, не можу мовчати і робити вигляд. Що не бачу. Я хочу, щоб це бачили всі».

«Новий директор моєї Альма матер вирішив застосувати адмінресурс на місцевих виборах. Скористатися своєю посадою, змусивши студентів виписатися зі своїх місць реєстрації та вписатися в гуртожиток юракадемії.

Питання: навіщо ця людина так фанатично прагне до влади?

Адже з досягнень року його керівництва:

Звільнилися одні з найкращих викладачів МІПу;

Найкращі студенти не забажали вступати до магістратури в цей заклад освіти;

А за свідченнями студентів, газети, за які сплачувалися гроші, так жодного разу і не надійшли до студентів!

І це не просто слова, це факт, який можна легко перевірити!

Порушуючи права студентів, вчиняючи ЗЛОЧИН…що він дасть місту? Вірніше, візьме!!!

Я знаю, що зараз швиденько будуть вичищені всі переписки в вайбері! Але скріни не горять!

Прокуратура Миколаївської області, Поліція Миколаївської області ( окремо відмічені як посилання на Фейсбук-сторінку), попередня кваліфікація кримінального правопорушення ст. 157 перешкоджання здійсненню виборчого права або права брати участь у референдумі, роботі виборчої комісії або комісії з референдуму чи діяльності офіційного спостерігача. Кримінального кодексу України! Зверніть, будь ласка, на Миколаївський інститут права НУОЮА, увагу! Це дуже легко зробити!!! Зрівнявши кількість місць в гуртожитку з кількістю зареєстрованих студентів за цією адресою!

07.10.2020 року представник ОСОБА_1 , звертався до ОСОБА_2 з пропозицією спростувати поширену нею недостовірну інформацію від 17.09.2020 року на особистій сторінці у соціальній мережі Фейсбук , проте відповіді не отримав.

Також представником позивача надано докази, що в гуртожитку Миколаївського інституту права НУОЮА за адресою АДРЕСА_1 з 01.09.2020 року зареєстровано одна особа, заселено всього 87 осіб.

Судом досліджено матеріали ЄО № 22034 від 23.09.2020 СП Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області.

23 вересня 2020 року до Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області надійшла заява громадянки ОСОБА_2 про кримінальне правопорушення за ч.1 ст. 157 , ч.1 ст. 364 КК України з приводу того, що їй, як журналісту, стало відомо від студентів Миколаївського інституту права НУОЮА про те, що директор закладу ОСОБА_1 нібито схиляє студентів на початок вересня 2020 року змінити свої виборчі адреси, зареєстувавшись або в гуртожитку, або в орендованих квартирах на території Заводського району. ОСОБА_1 , висувається кандидатом на місцевих виборах 2020 року від партії Слуга народу по Заводському району м. Миколаєва.

Також зазначила, що в неї є скріншоти вайбер-бесід в студентських групах та аудіозапис про те, як директор говорив таке своїм студентам.

При опитуванні студентів та коменданта гуртожитку з їх втсановлено, що директор закладу ОСОБА_1 не примушував студентів змінювати адреси реєстрації, не чинив жодного тиску та їм особисто про такі випадки не відомо.

Згідно Довідки від 13.10.2020 року «Про результати розгляду заяви гр. ОСОБА_2 » - в діях директора МІП НУ «ОЮА» ОСОБА_1 порушень діючого законодавства не виявлено, подальшу перевірку припинено.

Також суд бере до уваги і той факт, що за наведених та встановлених в судовому засіданні обставин, відповідач та її представник у своєму відзиві та у промові в судових дебатах не заперечували ні факт розповсюдження цієї інформації на особистій сторінці у соціальній мережі Фейсбук 17.09.2020 року та перебування цих матеріалів у вільному доступі до необмеженого кола користувачів та підписників ОСОБА_2 - на час звернення позивача до суду.

Відтак, при підтвердженні факту оприлюднення та розповсюдження інформації, наступним основним питанням, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Оспорюваною інформацією, яку позивач вважає негативною, такою, що стосується його особисто та порушує його права, ОСОБА_1 вважає інформацію про те, що саме він причетний до кримінально караних діянь та обвинувальний характер публікації є звинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень. Зміст висловлювань про нього у вказаній публікації вважає таким, що подано ОСОБА_2 як фактичні твердження, поширені відповідачкою у негативній формі з прямим звинуваченням у причетності до вчинення кримінальних правопорушень, з порушенням презумпції невинуватості, що прямо порушує його немайнові особисті права та принижують його честь, гідність та ділову репутацію.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28).

Також, згідно зі ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Частиною 1 статті 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року закріплено право на вільне вираження своїх поглядів.

Разом з тим, ст.32 Конституції України встановлено, зокрема, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.

Згідно зі ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Положеннями ст.277 ЦК України визначений загальний порядок доказування у такій категорії справ. Законодавцем було виключено з вказаної статті частину статті, яка покладала обов`язок на особу доказувати правдивість негативної інформації, поширеної такою особою. Обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачами, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Згідно з положень частин 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Зміст права на ділову репутацію полягає в можливості правомочної особи претендувати на те, щоб репутація про неї складалась на підставі достовірного сприйняття третіми особами її поведінки і щоб суспільна моральна оцінка відповідала дійсності виконуваних нею вимог закону, моралі, ділових звичаїв, ділової етики.

Згідно зі ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (частина сьома статті 277 ЦК України).

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Аналогічні положення містяться й у міжнародних актах з прав людини. Зокрема, у ст.12 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї від 10.12.1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання в його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Статтею 19 Декларації проголошене право кожної людини на свободу переконань i на вiльне їх виявлення; це право включає свободу безперешкодно дотримуватися своїх переконань та свободу шукати, одержувати i поширювати iнформацiю та ідеї будь-якими засобами i незалежно вiд державних кордонiв.

Міжнародним пактом про громадянські і політичні права ООН від 16.12.1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканість його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь та репутацію (п. 1 ст. 17).

Відповідно до Преамбули Загальної Декларації прав людини визнання гідності, яка властива всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (ч.1 ст.34 Конституції України). При цьому, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір (ч. 2 ст. 34 Конституції України). Аналогічні положення містяться і в ч. 1ст. 302 ЦК України .

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Під поняттям честі слід розуміти особисте немайнове благо, що є позитивною соціальною оцінкою особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності поведінки до загальноприйнятих уявлень про добро і зло та усвідомлення особою цієї оцінки. Під поняттям гідності слід розуміти чинник моральної свідомості, який, водночас, відображає моральне ставлення індивіда до самого себе та суспільства до нього. У свою чергу, діловою репутацією є усталена оцінка фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні та негативні суспільно значимі діяння у певній сфері, що відома оточуючим.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Так, згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 5 Постанови від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Пунктом 9 цієї Постанови встановлено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (п. 12 зазначеної Постанови).

Пунктом 15 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що «юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь - який спосіб; б) поширена інформація стосується певної-фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право» ( Верховний Суд у постанові від 10.07.2018 р. в справі № 910/15148/17 зазначив, що за відсутності хоча б однієї з наведених обставин підстави для задоволення позовних вимог відсутні).

При вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації забезпечується баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Тобто, для розгляду даної категорії справ судам необхідно встановити: чи мало місце поширення відповідачами інформації; чи стосувалася поширена інформація позивача; чи є підстави для визнання поширеної інформації недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності; чи призвело поширення інформації до порушення особистих немайнових прав позивача.

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з вимогами ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права.

При цьому слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Відповідно до частин 1,2 статті 30 Закону "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка поширюється будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності, з одного боку, а з другого - була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

Суд погоджується з думкою представника позивача, що перебуваючи на відповідній посаді директора МІП НУ «ОЮА» , має відповідну ділову репутацію, і поширення сопорюваної інформації порушує немайнові права позивача на честь, гідність та ділову репутацію, адже може негативно впливати на зниження цінності особи позивача у суспільстві та серед студентів та викладачів вищого навчального закладу керівником якого він є. Також поширенням вказаної інформації створює негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих, принизивши його честь.

Судом встановлено, що поширена інформація у спірній публікації стосується саме позивача ОСОБА_1 , який займав на час оприлюднення посаду директора Миколаївського інституту права , ця інформація про особу директора була у вільному доступі- отже само по собі відсутність зазначення його прізвища та імені у публікації жодним чином не свідчить, що автор публікації не мав на увазі саме ОСОБА_1 і що читачі цієї публікації не розуміли та не могли зрозуміти про яку особу йдеться мова отже місце доведення такої інформації саме ствоно ОСОБА_1 до відома багатьох осіб.

За такого, суд відхиляє заперечення відповідача стосовно того, що позивач не є належним позивачем у даній справі, адже інформація була поширена стосовно директора МІП, а не про ОСОБА_1 -як фізичну особу.

У постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц (провадження № 61-48302св18) зазначено, що: «свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав.

Аналогічна правова позиція висловлена 10 березня 2021 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 520/15599/17, провадження № 61-18989св20 (ЄДРСРУ № 95532871).

Проаналізувавши інформацію, наведену у спірній публікації в соціальній мережі «Fасebоок», а також характер використаних при її викладенні мовних засобів, суд приходить до висновку, що вказана інформація подана саме у формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватися як оціночні судження, з огляду на використання мовних оборотів, застосованих у ній.

Отже, із мовного наповнення наведених речень вбачається, що вони містять багато дієслів та стверджувальних висловів, які вказують на вчинення позивачем тих чи інших протиправних дій та дискредитують його в очах оточуючих, формуючи у них відповідну негативну оцінку його ділових та професійних якостей, і очевидно, що змістовне спрямування зазначених фрагментів статті є негативним та подане саме у формі фактичних даних, а саме:

« …Новий директор моєї Альма матер вирішив застосувати адмінресурс на місцевих виборах. Скористатися своєю посадою, змусивши студентів виписатися зі своїх місць реєстрації та вписатися в гуртожиток юракадемії. … Порушуючи права студентів, вчиняючи ЗЛОЧИН…що він дасть місту? Вірніше, візьме!!! …

… Прокуратура Миколаївської області, Поліція Миколаївської області, попередня кваліфікація кримінального правопорушення ст. 157 перешкоджання здійсненню виборчого права або права брати участь у референдумі, роботі виборчої комісії або комісії з референдуму чи діяльності офіційного спостерігача Кримінального кодексу України!! …»

Суд враховує, що відповідачкою не надано суду жодного доказу ( як-то стверджувала вона раніше в заяві про вчинення кримінальних правопорушень) на підтвердження своїх тверджень , ані скріншотів вайбер-бесід, ані аудіозапису, ані пояснень свідків, ані «порівняння кількості місць в гуртожитку з кількістю зареєстрованих студентів за цією адресою».

При цьому, оспорювана інформація за встановленими у справі обставинами та поданими доказами не відповідає дійсності, за своїм змістом не є висловленням своїх суджень, адже викладена в стверджувальному характері як достовірно відома без посилання на те, що це власна думка чи судження, доведена до широкого кола осіб з певним обвинувальним ухилом та її зміст спрямований не створення негативного враження про особу позивача.

Хоча позивач і займає певну публічну посаду, однак, повинен забезпечуватися баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань з одного боку, яке не може бути безмежним й таким, що звільняло б від передбаченої законом, у цьому випадку цивільної відповідальності, та конституційними гарантіями іншої особи, права якої не можуть поглинатися тільки правом розповсюджувача інформації, та позбавляти її судового захисту на спростування недостовірної інформації про особу, в передбачений законом спосіб.

Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Судуд від 26 квітня 2022 року у справі № 760/12059/20.

У рішенні Європейського Судуз правлюдини (далі ЄвропейськийСуд)від 10серпня 2006 року усправі "Ляшкопроти України",рішенні від08липня 1986 року усправі "Лінгенс проти Австрії" зазначено, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту 2 статті 10 Конвенції застосовується не тільки до "інформації" чи "ідей", які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе "демократичне суспільство". Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.

Водночас, навіть у випадку, коли судження зводиться до суб`єктивної оцінки, пропорційність втручання може залежати від того, чи існують достатньо вагомі фактичні підстави для спростування судження, оскільки навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (рішеннявід 27 лютого 2001 року у справі "Джерусалем проти Австрії").

За положенням статті 6 Конвенції, статті 62 Конституції України та статті 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Презумпція невинуватості, як загальноправова вимога, визначає положення особи в суспільстві. Дія цього принципу виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому.

Такої позиції дотримується і Європейський Суд, який у рішенні від 10 лютого 1995 року у справі "Аллене де Рібермон проти Франції" підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно першою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Правило презумпції невинуватості у загальному сенсі означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який відповідно до статтів 124 Конституції України є носієм судової влади, що здійснює правосуддя. Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість.

Отже, посилання на конкретну фізичну особу у контексті її зв`язку зі злочином, кримінальним провадженням чи його розслідуванням можливо лише у випадку, коли особа перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого або підсудного.

При цьому Європейський Суд констатує, що має проводитись вагоме розрізнення між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила . Слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин (рішення Європейського Суду від 10 вересня 2009 року (набуло статус остаточного 10 березня 2010 року) у справі "Шагін проти України", п. 81; рішення у справі "Ізмаїлов та інші проти Росії" від 24 квітня 2008 року та інші).

Факт порушення особистих немайнових прав позивача ОСОБА_1 внаслідок поширення про нього відповідачем недостовірної негативної інформації, викладеної в публікації 17.09.2020 у соціальній мережі Facebook у визначених судом формулюваннях, яке висловлено у обвинуваченій формі, встановлений та доведений.Аналіз змісту висловлювань з публікації від 17.09.2020 року дає підстави для висновку, що висловлювання ОСОБА_2 про участь директора МІП ОСОБА_1 вчиненні ЗЛОЧИНУ, предбаченого ст. 157 КК України (перешкоджання здійсненню виборчого права або права брати участь у референдумі, роботі виборчої комісії або комісії з референдуму чи діяльності офіційного спостерігача) шляхом « застосування адмінресурсу на місцевих виборах: Скористатися своєю посадою, змусивши студентів виписатися зі своїх місць реєстрації та вписатися в гуртожиток юракадемії..» - є інформацією про певний факт, тобто фактичним твердженням, а не оціночним судженням.

Поза сумнівом поширення такої інформації та висловлення такого оціночного судження про позивача , враховуючи його чутливий до питань, пов`язаних із діловою репутацією, статус як директора вищого навчального закладу, сприяло формуванню негативного сприйняття особи позивача в суспільстві в усякому разі як недостатньо законослухняної та доброчесної, негативно відбилося на його діловій репутації, завдало шкоди. Не можуть слугувати виправданням таких дій відповідача і міркування, що ґрунтуються на факті участі позивача у місцевих виборах, в тому сенсі, що в силу цих обставин позивач був більш відкритим для критики, яка в такій ситуації становила суспільний інтерес, позаяк і в такому разі факти, про які йдеться, повинні відповідати дійсності, але які не мають фактичної основи чи спотворюють факти, недопустимі ( до того ж відповідачка навіть не скористалася своїм правом оскаржити відмову органів досудового слідства внести відповідні відомості до ЄДРДР за її заявою про нібито вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого КК України).

Такі дії порушують презумпцію невинуватості позивача, гарантовану статтею 6 Конвенції, статтею 62 Конституції України та статтею 17 КПК України, впливають на соціальну оцінку особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на загальноприйнятих уявленнях щодо моралі, норм поведінки та ділових якостей, та є розповсюдженням недостовірної інформації.

Отже, діями відповідача порушуються право позивача на повагу до гідності та честі, а також на недоторканість ділової репутації (статті 297, 299 ЦК України).

У справі немає жодних доказів притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, причетності його до кримінальних правопорушень, а також доказів, на підставі яких можна було б робити певні негативні висновки щодо його репутації як людини.

У такому випадку вбачається, що стороною позивача доведено, що поширена ОСОБА_4 інформація не відповідає дійсності, тому вона є негативною, а відповідно підлягає визнанню недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію.

Таким чином, наведені висловлювання ОСОБА_2 є поширенням інформації (відомостей про факти) щодо позивача, яка не відповідає дійсності (є недостовірною) на час її розповсюдження, завдає шкоди особистим немайновим благам особи та підлягає спростуванню за правилами статті 277 ЦК.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" передбачено, що задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права.

Відповідно до положень діючого законодавства спростування недостовірної інформації має здійснюватися у спосіб, в який вона була поширена, а саме шляхом покладення на відповідача протягом 10 днів з дня набрання судовим рішенням законної сили опублікувати на власній сторінці в соціальній мережі Фейсбук відповідного спростування. При цьому суд враховує, що такий спосіб захисту порушеного права є достатнім та загальноприйнятним, та повністю відновлює порушене право позивача , отже не має необхідності зобов`язувати відповідачв опубліковувати саме текст, визначеним у п.2 прохальної частини позову, адже зобов`язання відповідача розмістити спростування на своїй сторніці з викладенням резолютивної частини рішення суду є достатнім та належним способом захисту порушеного права позивача.

Іншій текст публікації щодо політичних прагнень позивача і його діяльності за рік керівництва навчальним закладом - є оціночним судженням із припущенням відповідача . І хоча це судження подане в світлі всього змісту та негативного контексту щодо ОСОБА_1 із підведенням по суті до думки про невідповідність такої особи займаній посаді, для визнання його таким, що ображає чи принижує позивача, з огляду на публічність його діяльності, завдає йому шкоди підстав немає.

Відповідно до статті 141 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати, сплачені позивачем при подачі позовної заяви .

Позивачем сплачено судовий збір при поданні позовної заяви з урахуванням двох вимог немайнового характеру (спростування інформації) (по 840 грн 80 коп.), які підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

При цьому, обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає також до уваги вимоги зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким ЄСПЛ повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст.12,13,81,141,259,263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації - задовольнити частково.

Визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, та порушує права ОСОБА_1 на повагу до його честі, гідності та недоторканість ділової репутації, інформацію, оприлюднену ОСОБА_2 17 вересня 2020 року на своїй особистій сторінці у соціальній мережі Facebook:

«…Новий директор моєї Альма матер вирішив застосувати адмінресурс на місцевих виборах. Скористатися своєю посадою, змусивши студентів виписатися зі своїх місць реєстрації та вписатися в гуртожиток юракадемії. …Порушуючи права студентів, вчиняючи ЗЛОЧИН…що він дасть місту? Вірніше, візьме!!! …… попередня кваліфікація кримінального правопорушення ст. 157 перешкоджання здійсненню виборчого права або права брати участь у референдумі, роботі виборчої комісії або комісії з референдуму чи діяльності офіційного спостерігача Кримінального кодексу України! …»

Зобов`язати ОСОБА_2 протягом 10 днів з дня набрання судовим рішенням законної сили опублікувати своїй особистій сторінці у соціальній мережі Facebookпублікацію наступного змісту : «Інформація , поширена мною в публікації від 17 вересня 20202 року щодо ОСОБА_1 , директора Миколаївського інституту права Національного університету «Одеська юридична академія»а саме що "Новий директор моєї Альма матер вирішив застосувати адмінресурс на місцевих виборах. Скористатися своєю посадою, змусивши студентів виписатися зі своїх місць реєстрації та вписатися в гуртожиток юракадемії. …Порушуючи права студентів, вчиняючи ЗЛОЧИН…що він дасть місту? Вірніше, візьме!!! …… попередня кваліфікація кримінального правопорушення ст. 157 перешкоджання здійсненню виборчого права або права брати участь у референдумі, роботі виборчої комісії або комісії з референдуму чи діяльності офіційного спостерігача Кримінального кодексу України!» - є недостовірною .

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з ОСОБА_2 1681 грн 60 коп. судових витрат.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 31 жовтня 2022 року.

СУДДЯ ГУДЕНКО О.А.