ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2623/22 Справа № 213/3141/21 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Бондар Я.М.,

суддів: Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони справи:

позивач- ОСОБА_1

відповідач-Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Воллєт",

розглянувши у відкритому судовому засіданні,відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Галач Тетяни Анатоліївни на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 грудня 2021 року, ухваленого суддею Поповим В.В. в м.Кривому Розі, Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 14 грудня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Воллєт" про захист прав споживачів та визнання недійсним договору кредитної лінії.

В обґрунтування позову зазначив, що 30.06.2021 невідома особа, за допомогою шахрайських дій, внаслідок здійснення блокування мобільного номера позивача, оформила у відповідача кредит та отримала грошові кошти. За даним фактом внесені відомості до ЄРДР, триває досудове розслідування. Позивач особисто не вчиняв будь-яких дій, направлених на укладення кредитного договору, тому просив суд визнати договір кредитної лінії недійсним.

Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 грудня 2021 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Воллєт" про захист прав споживачів та визнання недійсним договору кредитної лінії.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 гривень.

Представник позивача, адвокат Галач Т.А. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення, вважає, що воно підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача скасувати та списати у повному обсязі, згідно бухгалтерського обліку відповідача заборгованість позивача ОСОБА_1 перед ТОВ "Фінансова компанія "Воллєт" за договором надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, вилучити з кредитної історії ім`я ОСОБА_1 , інформацію про спірний договір, яка розміщена на сайті ТОВ «Українське бюро кредитних історій», а також в частині стягнення з позивача на користь держави судового збору, з ухваленням нового рішення про задоволення цих позовних вимог.

При цьому, представник позивача зазначає, що між сторонами виник спір саме на підставі положень Закону України «Про захист прав споживачів», тому відмова у задоволенні позову та встановлення факту не укладення спірного договору не є підставою для покладення на позивача судових витрат, а саме судового збору, оскільки у даній справі судовий збір, суд повинен був компенсувати за рахунок держави, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідно до норм ч.6 ст.141 ЦПК України.

Окрім того, сторона позивача вказує на те, що в оскаржуваному судовому рішенні не наведено мотивів відмови у задоволенні, заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, а також не зазначено норми матеріального права, які були застосовані судом при ухваленні судового рішення.

Представник позивача вважає, що з урахуванням встановлення судом першої інстанції факту не укладення спірного кредитного договору, ефективним способом захисту права позивача, є вимога про зобов`язання відповідача скасувати та списати у повному обсязі, згідно бухгалтерського обліку відповідача заборгованість позивача ОСОБА_1 перед ТОВ "Фінансова компанія "Воллєт" за договором надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, вилучити з кредитної історії ім`я ОСОБА_1 , інформацію про спірний договір, яка розміщена на сайті ТОВ «Українське бюро кредитних історій». Скаржник вказує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення, тому вимога позивача про зобов`язання вчинити певні дії є належним та ефективним способом захисту його прав та законних інтересів, за умови встановлення не укладення спірного договору.

Відзив на апеляційну скаргу сторони позивача не подано.

18 лютого 2022 року на адресу суду апеляційної інстанції від відповідача ТОВ "Фінансова компанія "Воллєт" надійшла заява про проведення судового розгляду справи, призначеного на 12 квітня за відсутності представника Товариства, де також зазначено про повне невизнання позовних вимог ОСОБА_1 та заперечення проти їх задоволення (а.с.180).

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині розподілу судових витрат, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30.06.2021 року складено текст кредитного договору №30-06-21-0007-02, в якому сторонами зазначено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ВОЛЛЄТ» та ОСОБА_1 . Позика надана позичальнику за допомогою вебсайту Позикодавця, здійснена його ідентифікація та використано Електронний підпис одноразовим ідентифікатором. Зазначений текст договору формально відповідає поняттю «кредитний договір». (а.с.64-72).

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором отриманий Позичальником за допомогою СМС-коду, надісланого на телефон, зазначений у договорі - НОМЕР_1 .

Даний телефонний номер обслуговувався в мережі ПрАТ «Київстар» відповідно до публічного договору, телекомунікаційні послуги за яким надавались знеоособлено (анонімно) і ПрАТ «Київстар», як оператору, не відомо, хто саме користувався зазначеним телефонним номером у період часу з 29.06.2021 по 30.06.2021.

29.06.2021 на підставі звернення знеоособленого абонента, що користувався телефонним номером НОМЕР_1 було здійснено заміну SIM-картки в магазині ТОВ «СВП Плюс» за адресою: м.Миколаїв, пр.Миру, 2.

30.06.2021 на підставі звернення знеоособленого абонента, що користувався телефонним номером НОМЕР_1 було здійснено заміну SIM-картки в магазині ТОВ «ФРЕШ-КОМ» за адресою: м.Кривий Ріг, пр.Перемоги, 25 (а.с.100).

Зі слів позивача, він є користувачем даного телефонного номера, але 29.06.2021 приблизно у період часу з 12:00 год. невідомою особою було здійснено блокування цього мобільного номера і він відновив свою SIM-карту 30.06.2021, перейшовши на умови обслуговування даного номера за контрактом для забезпечення подальшої безпеки від шахрайських дій.

Відновлення SIM-карти ОСОБА_1 здійснив 30.06.2021, оскільки в період часу з 27.06.2021 по 29.06.2021 перебував з дружиною у м.Київ. Прибув у м.Кривий Ріг 29.06.2021 о 23:23 год. (а.с.120-123).

Грошові кошти перераховані на номер банківської карти НОМЕР_2 без визначення особи, якій вона належить, банк-емітент RAIFFEISEN BANK AVAL (а.с.76).

За повідомленням АТ «Райффайзен Банк» на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 - рахунків, в т.ч. платіжної картки НОМЕР_2 - не знайдено (а.с.147).

05 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ВП №6 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області з письмовою заявою про вчинення злочину щодо оформлення на його ім`я за допомогою шахрайських дій кредитних договорів, про що 03.08.2021 внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000125, розпочато досудове розслідування (а.с. 6,7).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, на підставі досліджених доказів, виходив з того, що спірний кредитний договір №30-06-21-0007-02 від 30.06.2021 позивачем не підписувався та не укладався, тобто є неукладеним, тому обраний позивачем спосіб захисту порушеного права (визнання правочину недійсним відповідно до п.2 ч.2 ст. 16 ЦК України) не може бути застосовано до правочину, який фактично не відбувся, тому позовні вимоги не є обґрунтованими.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що посилання позивача на те, що відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» він вважає порушеними свої права як споживача фінансових послуг, не є слушним, оскільки положення зазначеного закону не поширюється на договори кредиту, які фактично не були укладені.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог, проте не погоджується з висновком суду в частині стягнення з позивача на користь держави судового збору, з огляду на таке.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, тобто до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Підроблення підпису однієї із сторін означає, що сторони згоди з будь-яких умов договору не досягали.

Статтею 3 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що сфера дії закону поширюється на відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит.

Статтею 14 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що договір про споживчий кредит укладається в порядку, визначеному цивільним законодавством України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що спірний кредитний договір №30-06-21-0007-02 від 30.06.2021 позивачем не підписувався та не укладався, тому оскільки договір є неукладеним, вимоги позивача про визнання недійсним договору та похідна вимога про зобов`язання відповідача скасувати та списати у повному обсязі, згідно бухгалтерського обліку відповідача заборгованість позивача ОСОБА_1 перед ТОВ "Фінансова компанія "Воллєт" за договором надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, вилучити з кредитної історії ім`я ОСОБА_1 , інформацію про спірний договір, яка розміщена на сайті ТОВ «Українське бюро кредитних історій», є неналежно обраним способом захисту порушеного права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду.

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19).

З уточненої позовної заяви видно, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач спірний договір позики не укладав з відповідачем, то й будь які дії з боку відповідача, направлені на вимагання від ОСОБА_1 сплати заборгованості є незаконними та підлягають припиненню, тому відповідач зобов`язаний скасувати заборгованість по договору позики та припинити всі незаконні дії відносно позивача з вилученням інформації про спірний договір з кредитної історії позивача, розміщеної на сайті ТОВ «Українське бюро кредитний історій».

З відповіді ТОВ «Фінансова компанія «ВОЛЛЄТ» на позовну заяву ОСОБА_1 видно, що Товариство до суду з позовом щодо виконання ОСОБА_1 договірних зобов`язань не зверталося, тому оскільки судом першої інстанції встановлено, щоспірний договір є неукладеним, відповідно похідні вимоги позивача є необґрунтованими і не можуть бути задоволенні з тих підстав, що відповідач жодним чином не порушував прав позивача.

Окремо слід зазначити, що стороною позивача надано докази, які підтверджують можливість вирішення спору без звернення до суду.

Так, зокрема з Довідки ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» за вих.№40523 від 30 вересня 2021, адресованої позивачеві видно, що станом на 30.09.2021 заборгованість за кредитним договором №297827875 від 30.06.2021 відсутня у зв`язку з повним анулюванням вказаного кредитного договору в односторонньому порядку, як такого, який між сторонами не укладався, а також повного списання заборгованості згідно бухгалтерського обліку ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», будь яких фінансових , майнових претензій до ОСОБА_1 не має (а.с.128).

Майже аналогічні відомості щодо відсутності будь-яких фінансових претензій, у тому числі щодо сплати заборгованості за договорами про споживчі кредити від 29.06.2021 та від 30.06.2021 до ОСОБА_1 , викладені і у відповіді ТОВ «Мілоан» на запит представника позивача Галач Т.А., зокрема у відповіді зазначено про те, що Товариством прийнято рішення не вимагати від позичальника ОСОБА_1 сплати заборгованості за двома договорами про споживчий кредит від 29 та 30 червня 2021 року (а.с.127).

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, законодавство визначає три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі ст.ст.15, 16 ЦК України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі, з огляду на те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не може бути застосовано до правочину, який фактично не відбувся, оскільки такі висновки зроблено судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з позивача на користь держави судового збору, з огляду на наступне.

Позивач звернувся до суду з позовом в порядку захисту прав споживачів фінансових послуг, пославшись у позовній заяві, як на підставу звільнення від сплати судового збору ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с.3).

Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

25 серпня 2021 року суд першої інстанції прийняв позов до розгляду та відкрив провадження у справі, що підтверджено ухвалою суду (а.с.41-42).

При цьому в ухвалі зазначено, що позовна заява подана з додержанням вимог ст.ст.175, 177 ЦПК України.

За змістом ч.4 ст.175 ЦПК України, якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.

Відповідно до положень ст.185 ЦПК України підставою для залишення позову без руху є, зокрема несплата судового збору у встановленому законом розмірі, у зв`язку з чим судом постановлюється ухвала про залишення позовної заяви без руху із зазначенням точної суми судового збору, яку необхідно сплатити.

Матеріали справи не містять ухвали про залишення позову без руху, отже суд погодився з доводами позивача, що він звільнений від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання як розподілити між сторонами судові витрати.

За правилами статті 133 ЦПК України, судовий збір належить до судових витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, які несуть сторони в судах усіх рівнів.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно положень п.п.1, 2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до норм ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог,а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, суд першої інстанції, прийнявши позов ОСОБА_1 до розгляду та відкривши провадження у справі, погодився з позицією позивача, що останній звільнений від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», проте під час ухвалення рішення при вирішенні питання розподілу між сторонами судових витрат, проігнорував норми ч.6 ст.141 ЦПК України, поклавши обов`язок зі сплати судового збору за подачу позову на позивача, а не компенсував їх за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, стягнувши з позивача на користь держави судовий збір в сумі 908 грн. допустив порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення у цій частині.

З огляду на вищевикладене колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги представника Галач Т.А. , яка діє від імені позивача ОСОБА_1 та скасування рішення суду в частині стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь держави судового збору в сумі 908 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374, п.п.1, 4 ч.1 ст.376, ст.ст.381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Галач Тетяни Анатоліївни, задовольнити частково.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 грудня 2021 року в частині стягнутого з позивача ОСОБА_1 судового збору скасувати.

Судовий збір за подачу позивачем позовної заяви в розмірі 908 грн. віднести за рахунок держави.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 квітня 2022 року.

Головуючий:

Судді: