441/612/21 2/441/63/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.03.2022 м.Городок

Городоцький районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Малахової-Онуфер А.М.

з участю секретаря судового засідання Чорненької Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Городок Львівської області справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, -

в с т а н о в и в :

ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 10.09.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коваленко А.А. за реєстровим №1169 мотивуючи тим, що 22.12.2017 між Товариством та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір оренди нежитлового приміщення №22-12/17, однак у зв`язку з неналежним виконанням умов договору, і зокрема несплатою орендної плати та комунальних послуг виникла заборгованість у розмірі 212 663 грн. 45 коп., яку стягнуто з відповідачки у судовому порядку. Між тим, в ході виконання рішення господарського суду Львівської області приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області С.Михайловським встановлено, що ОСОБА_1 , знаючи про наявність у неї перед позивачем заборгованості, 10.09.2019 відчужила належну їй на праві власності земельну ділянку пл. 0,1 га призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що на АДРЕСА_1 ОСОБА_2 за завідомо заниженою вартістю, оскільки означена земельна ділянка по суті відчужена разом із розміщеним на ній об`єктом незавершеного будівництва. Вважає, що оскільки відповідачка відчужила майно після набрання рішення суду про стягнення з неї заборгованості законної сили, таке відчужила за завідомо заниженою ціною, іншого майна за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кридотором немає, такий правочин має ознаки фраудаторного, тому його слід визнати недійсним.

Ухвалою судді від 19.04.2021 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження.

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві від 18.05.2021 просив у задоволенні позову відмовити мотивуючи в основному тим, що ОСОБА_1 відчужуючи 10.09.2019 земельну ділянку не знала про рішення господарського суду Львівської області від 03.06.2019 про стягнення з неї заборгованості, оскільки таке ухвалено судом за її відсутності, що внаслідок вчинення оспорюваного правочину остання не перестала бути платоспроможною, а навпаки набула кошти у розмірі значно більшому, ніж необхідний для погашення боргу перед позивачем, що на момент відчуження земельної ділянки жодних обтяжень щодо такого майна не існувало, на час укладення договору купівлі-продажу, земельна ділянка була вільною від забудови, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 02.09.2019, що у разі задоволення вимог, буде порушено його право на будинок та ділянку, інше.

Представник позивача ОСОБА_3 в суді вимоги підтримав з мотивів наведених у заяві, окрім цього пояснив, що договір між відповідачами укладений з метою приховання ОСОБА_1 належного їй об`єкта нерухомого майна та уникнення стягнення на це майно в рахунок погашення боргу перед позивачем, оскільки відповідачка була обізнана про наявність у неї перед позивачем зобов`язань згідно договору оренди нерухомого майна та судового рішення, а отже могла передбачати негативні наслідки для себе у випадку стягнення боргу у судовому порядку та можливості виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на належне їй нерухоме майно. Посилаючись на фіктивність оскаржуваного правочину як укладеного без мети настання реальних наслідків для уникнення від майнової відповідальності, на підставі ст. 203, 215, 234 ЦК України просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 10.09.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коваленко А.А. за реєстровим №1169, стягнути судові витрати пов`язані з розглядом справи. Представник в судове засідання 29.03.2022 не з`явився, у заяві просив про задоволення позову та розгляд справи у його відсутності.

ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлялась належно, заперечень щодо розгляду справи за її відсутності, суду не подала.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Патько Н.Я. в суді позов заперечила з мотивів викладених у відзиві від 18.05.2021 та письмових поясненнях від 04.11.2021, просила у позові відмовити за безпідставністю вимог, в судове засідання 29.03.2022 не з`явилась, у заяві просила про розгляд справи за її відсутності і відсутності ОСОБА_2 та про відмову у позові (а.с. 54-59, 152-155).

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Згідно статей 12, 81, 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній чи адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Із пояснень представника позивача ОСОБА_3 в суді, із матеріалів справи убачається, що 22.12.2017 між ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір оренди нежитлового приміщення №22-12/17 відповідно до умов якого, орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування нежитлове приміщення заг.пл. 47,7 кв.м. на АДРЕСА_2 . Відповідачка ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконувала, орендної плати та виставлених рахунків за комунальні послуги вчасно та в повному обсязі не сплачувала, внаслідок чого у неї виникла заборгованість перед позивачем.

Рішенням господарського суду Львівської області від 03.06.2019, позов ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь позивача 212 663 грн. 45 коп. з яких 86 824 грн. 19 коп. складає основна сума боргу, 105 321 грн. 60 коп. штраф, 5 071 грн. 64 коп. інфляційні втрати, 520 грн. 29 коп. три відсотки річних та 3 143 грн. 70 коп. складає судовий збір.

Рішення суду набрало законної сили 28.06.2019, а 29.07.2019 ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» господарським судом Львівської області видано дублікат наказу про примусове виконання рішення, який перебуває на виконанні в приватного виконавця виконавчого округу Львівської області С.Михайловського, виконавче провадження №64163215 від 15.01.2021 (а.с. 16).

Із змісту листа приватного виконавця виконавчого округу Львівської області С.Михайловського від 02.03.2021 №733 убачається, що в ході проведення виконавчих дій встановлено, що боржнику ОСОБА_1 на праві власності належала земельна ділянка пл. 0,1 га призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яку вона 10.09.2019 разом з об`єктом незавершеного будівництва відчужила ОСОБА_2 за відповідно завідомо заниженою вартістю з метою уникнення відповідальності перед кредитором згідно рішення господарського суду Львівської області від 03.06.2019 (а.с.18, 19).

Із відповіді в.о. директора Департаменту дозвільних процедур І.Горбач від 25.01.2021 убачається, що у Реєстрі, наявна інформація про повідомлення початку з 30.12.2016 будівельних робіт за №ЛВ 42 на об`єкт «Будівництво індивідуального житлового будинку та господарські будівлі на АДРЕСА_1 , замовник будівництва ОСОБА_1 (а.с. 25, 71).

Так, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, реєстровий №1169, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 02.09.2019, ОСОБА_1 10.09.2019 продала, а ОСОБА_2 придбав у власність земельну ділянку призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд пл. 0,1000 га, що на АДРЕСА_1 . Продаж земельної ділянки, будівництво на якій не розпочато, вчинено за ціною 300 000 грн.

При цьому, 15.10.2019 СГ ФО-П ОСОБА_4 на замовлення ОСОБА_2 , виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що на АДРЕСА_1 площею 401.8 м.кв., з гаражем та господарською будівлею, рік побудови будинку значиться 2019 ( а.с. 141-144).

ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» заявлено вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 10.09.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коваленко А.А. за реєстровим №1169, в тому числі як, укладеного з метою приховання належного відповідачці ОСОБА_1 об`єкта нерухомого майна у вигляді земельної ділянки для уникнення стягнення на це майно в рахунок погашення боргу за договором оренди від 22.12.2017, що визначений на підставі рішення господарського суду Львівської області від 03.06.2019, яке набрало законної сили, і перебуває на виконанні.

Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц, фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (ст. 20 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом); при неплатоспроможності банків (ст. 38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб; у виконавчому провадженні (ч. 4 ст. 9 Закону України Про виконавче провадження). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч. 2 та 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

Отже, закон не виключає визнання недійсним правочину, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника і пов`язаного із зловживанням правом, на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в тому числі у спосіб визнання правочину недійсним.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі №761/26815/17 зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Тлумачення ст. 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Такий правочин завжди укладається умисно. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia (суд знає закони) неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц, від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15, від 4 вересня 2019 року у справі №265/6582/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц та від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц. Зокрема у п. 7.43 постанови від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 Велика Палата зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У постанові від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту та не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог (висновок Великої Палати Верховного Суду у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17, від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15, від 17 березня 2021 року у справі №299/396/17).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч. 2 та 3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник (продавець), у відношенні якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та проти якого розпочате виконавче провадження по його стягненню і який відчужує майно на підставі оплатного договору купівлі-продажу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

Такі правові висновки містяться у наведеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц, а також ряді інших постанов Верховного Суду.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 05 липня 2018 у справі №922/2878/17 зазначено, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом.

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18 зроблено висновок, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) тощо.

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі №754/5841/17 вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Схожі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі №757/33392/16, де Верховний Суд вказав, що правочином, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції фраудаторності при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.

Із пояснень представників сторін в суді, із матеріалів справи убачається, що у зв`язку з невиконанням відповідачкою ОСОБА_1 умов договору оренди нежитлового приміщення №22-12/17 від 22.12.2017, ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» звернулось до суду і рішенням господарського суду Львівської області від 03.06.2019, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача суму основного боргу, штраф, інфляційні втрати, три відсотки річних, заборгованість з оплати комунальних послуг, а також судовий збір, а всього 212 663 грн. 45 коп.

Виданий на підставі означеного рішення господарським судом Львівської області наказ (дублікат) від 29.07.2019 про примусове виконання рішення щодо стягнення боргу з ОСОБА_1 перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Львівської області С.Михайловського, виконавче провадження №64163215 (а.с. 16).

Вищеозначене рішення господарського суду Львівської області на 29.03.2022 - не виконане, жодних дій на погашення заборгованості перед позивачем, в т.ч. і після відчуження 10.09.2019 спірної земельної ділянки за ціною 300 000 грн., ОСОБА_1 не вчинено.

Про те, що після відчуження спірного майна відповідачка перестала бути платоспроможною, що у неї відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, що остання має фінансові зобов`язання і за іншими виконавчими документами, убачається також із листа приватного виконавця С.Михайловського №4218 від 13.10.2021 (а.с. 140).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу, зміст якого суперечить ЦК України, суд враховує, наступне:

1) на час укладання оспорюваного договору купівлі-продажу відповідачка ОСОБА_1 мала непогашені боргові зобов`язання перед ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп»;

2) відповідачка ОСОБА_1 відчужила земельну ділянку 10.09.2019, тобто по суті одразу після ухвалення 03.06.2019 та набрання 28.06.2019 законної сили рішення Господарського суду Львівської області про стягнення з неї 212 663 грн. 45 коп. боргу на користь ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп»;

3) після відчуження спірного майна у відповідачки відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором;

4) майно відчужене на підставі оплатного договору;

5) майно відчужене на користь фізичної особи;

6) майно відчужено відповідачкою ОСОБА_1 за завідомо заниженою вартістю.

7) вчинення відповідачкою послідовних дій, спрямованих на відчуження належного їй майна за завідомо заниженою вартістю, зокрема зміну даних 07.10.2019 у повідомленні про початок будівельних робіт у зв`язку із видачею, через місяць після продажу земельної ділянки, будівельного паспорта на ім`я ОСОБА_2 на зведений у 2019 році житловий будинок площею 401,8 м.кв.

Отже, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачка ОСОБА_1 діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчужила належне їй майно, в тому числі за завідомо заниженою вартістю, з метою уникнення звернення стягнення кредитором на її майно як боржника.

Відповідно, договір купівлі-продажу, вчинений відповідачкою в період наявності непогашеного боргу, підтвердженого судовим рішенням на стадії його примусового виконання, внаслідок якого відповідачка перестає бути платоспроможною, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правові висновки Верховного Суду у постановах: від 17 липня 2019 року у справі №299/396/17, від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17).

Та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржниця відчужила нерухоме майно, реально виконаний як про це покликається представник ОСОБА_5 в суді, не виключає тієї обставини, що такий правочин направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.

Із змісту рішення господарського суду Львівської області від 03.06.2019 убачається, що у зв`язку із неналежним виконаням ОСОБА_1 зобов`язань за договором оренди №22-12/17 від 22.12.2017 щодо орендної плати та плати за комунальні послуги, 20.03.2019, тобто в процесі розгляду справи, між ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» та ОСОБА_1 був підписаний акт приймання-передачі з оренди нежитлового приміщення, що свідчить про дострокове припинення сторонами дії договору оренди (а.с. 64-70).

На час вчинення оспорюваного правочину відповідачка ОСОБА_1 очевидно та поза всяким розумним сумнівом була обізнана як про наявність у неї боргу з орендної плати, оплати за комунальні послуги так і про спір в суді з цього приводу, а також і про наявність судового рішення, яке набрало законної сили про стягнення з неї на користь ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» 212 663 грн. 45 коп. боргу, а тому могла передбачати негативні для себе наслідки задоволення цих позовних вимог.

Отже, оспорюваний правочин був укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно належне ОСОБА_1 , тобто всупереч інтересам позивача, що вказує на наявність умислу приховати справжні наміри його укладення, а саме вивести нерухоме майно з власності ОСОБА_1 , під час існування у неї боргових зобов`язань, з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання на підставі рішення суду.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 10.09.2019 між відповідачами.

Аналогічні висновки щодо обгрунтованості визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом, сформовані у цілому ряді постанов Верховного Суду та є усталеними і зокрема у постанові від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17ц, у постанові від 11 листопада 2020 року у справі №619/82/19, у постанові від 10 лютого 2021 року у справі №754/5841/17, у постанові від 17 березня 2021 року у справі №299/396/17.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Покликання представника ОСОБА_5 про відкриття виконавчого провадження на виконання рішення господарського суду Львівської області від 03.06.2019 лише 15.01.2021 та відсутність будь-яких заборон на час укладення відповідачами оспорюваного договору, суд, з огляду на пояснення представників сторін в суді, а також вчинення відповідачкою послідовних дій, спрямованих на відчуження належного їй майна, при цьому за завідомо заниженою вартістю, оцінює як необґрунтовані й такі, що наявності факту ознак фраудаторного правочину, не спростовують.

Доводи відзиву відповідача ОСОБА_2 щодо неможливості визнання недійсним оспорюваного правочину, оскільки він є власником зведеного на земельній ділянці житлового будинку, що буде порушенням його права на житло, суд відхиляє, як необгрунтовані, оскільки такі доводи не стосуються предемету спору про визнання правочину недійсним.

Підставами заявлення ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» позову про визнання правочину недійсним є повернення нерухомого майна (земельної ділянки) у власність боржниці ОСОБА_1 з метою подальшого погашення за рахунок цього майна боргових зобов`язнь.

Покликання ОСОБА_2 у відзиві та його представника ОСОБА_5 в суді на зміст договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.09.2019 та Витяг з державного земельного кадастру від 02.09.2019 №НВ-01 щодо відсутності будь-якого нерухомого майна на земельній ділянці пл. 0,1000 га, що на АДРЕСА_1 на час укладення оспорюваного договору, суд з огляду на вищенаведені та досліджені судом докази, оцінює критично.

Що стосується покликань сторони відповідача про подачу позивачем нових доказів в порушення вимог ст. 83, 127, 222 ЦПК України, суд, із врахуванням вищенаведеного аналізу доказів, оцінює як такі, що принципового значення не мають, висновків суду не спростовують, при цьому встановлення судом порушень вимог процесуального закону під час збирання доказів, не може повністю спростовувати фактів, які в них зафіксовано.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд покладає на відповідачів витрати позивача по оплаті судового збору за подачу позову пропорційно розміру задоволених вимог.

Питання про розподіл судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу про які останній зазначив у заяві від 23.03.2021, судом буде вирішено у спосіб ухвалення додаткового рішення в порядку визначеному ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

За наведеного, керуючись ст. 4, 5, 12, 81, 82, 89, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, ст. 16, 202, 203, 215, 234, 657 ЦК України, суд -

в и р і ш и в :

позов задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 10.09.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коваленко Антоніною Андріївною за реєстровим №1169.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , прож. на АДРЕСА_3 , ІПН: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , прож. на АДРЕСА_4 , ІПН: НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп» (місцезнаходження вул. Скорини, 32/77 в м.Львів, ) по 1 135 грн. 00 коп. судового збору, з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 15.04.2022.

С у д д я А.М.Малахова-Онуфер