головуючий у суді І інстанції Трусова Т.О.
провадження № 22-ц/824/3891/2022
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів: Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Аграрний фонд» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року

та за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Мельникова Дениса Олександровича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Аграрний фонд» про визнання звільнення та запису у трудовій книжці незаконними, зміну підстав звільнення, стягнення вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Аграрний фонд» (далі по тексту - АТ «Аграрний фонд») про визнання звільнення та запису у трудовій книжці незаконними, зміну підстав звільнення, стягнення вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні.

Позов обґрунтований тим, що позивач з 16 січня 2020 року згідно з наказом № 09-к від 14 лютого 2020 року працював в АТ «Аграрний фонд» на посаді радника голови правління із щомісячною заробітною платою у сумі 74 640 грн. У зв`язку із введенням на всій території України карантинних заходів з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби «COVID-19» в товаристві на період з березня по травень 2020 року були введені карантинні заходи, серед яких було запроваджено дистанційну робота. Роботодавець при виплаті позивачеві заробітної плати за травень 2020 року порушив вимоги статті 110 КЗпП України в частині повідомлення даних про структуру нарахування заробітної плати та утримань. Крім того, під час перебування в офісі 14 травня 2020 року та 26 травня 2020 року позивачем встановлено, що відповідач грубо та систематично порушує загальнообов`язкові вимоги противоепідеміологічного характеру, внаслідок чого існувала реальна загроза зараженню небезпечним вірусом.

Позивачем 26 травня 2020 року була подана заява про звільнення на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України у зв`язку із не виконанням роботодавцем законодавства про працю. У зв`язку і відмовою роботодавця прийняти заяву про звільнення заява була надіслана тричі: 01 червня 2020 року, 30 червня 2020 року та 13 липня 2020 року цінним листом з описом вкладення.

Натомість відповідач звільнив позивача лише з 23 червня 2020 року на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, трудову книжку не видав, розрахунків не провів. Позивач вважає формулювання причини його звільнення на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України незаконним та просить змінити його на частину 3 статті 38 КЗпП України відповідно до його заяви від 26 травня 2020 року.

Крім того, з урахування заяви про збільшення позовних вимог, просить стягнути з відповідача на його користь 223 800 грн вихідної допомоги, 891 470 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільнення за період з 26 травня 2020 року по 20 січня 2021 року та 55 950 грн компенсації за 15 днів невикористаної щорічної відпустки.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Аграрний фонд» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за вимушений прогул за 46 робочих днів затримки видачі трудової книжки в сумі 163 497 грн 34 грн. із вирахуванням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску.

Стягнуто з АТ «Аграрний фонд» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 634 грн 97 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зазначена позивачем підстава звільнення відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України, тобто порушення роботодавцем трудового законодавства, не підтверджена позивачем та не була визнана відповідачем, а змінювати правову підставу розірвання трудового договору останній був не в праві, тому роботодавець законно відмовив позивачу у звільненні на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України.

У зв`язку із нез`явленням позивача на роботу без поважних причин з 15 травня 2020 року по 23 червня 2020 року його було правомірно звільнено на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, оскільки трудовий договір не було розірвано у строк з 26 травня 2020 року та з підстав, про які просив позивач. Тому підстави для зміни формулювання причини звільнення відсутні.

Виплата вихідної допомоги при звільненні регулюється статтею 44 КЗпП України. У разі, коли працівник правомірно звільнений відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України, вихідна допомога йому не виплачується. Колективним договором ПАТ «Аграрний фонд» на 2016-2019 роки також не передбачена виплата вихідної допомоги у разі звільнення відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України, а тому позовні в частині стягнення вихідної допомоги задоволенню не підлягають.

Дистанційний режим роботи був запроваджений на підприємстві до 22 травня 2020 року і позивач мав право не перебувати на робочому місці, роботодавець правомірно обрахував кількість днів не відбутої щорічної відпустки, яка має бути компенсована грошима, та становить 8 календарних днів за період роботи з 16 січня 2020 року по 22 травня 2020 року.

Кількість днів додаткової щорічної відпустки, що підлягає компенсації, становить за розрахунком суду першої інстанції 2 дні, що спростовує позовні вимоги в частині стягнення компенсації за 15 днів щорічної основної відпустки.

Сторонами не заперечується та підтверджено матеріалами справи, що 02 липня 2020 року відповідач отримав від позивача листа від 30 червня 2020 року з вимогою виплатити йому невиплачену заробітну плату, виплату за невикористану відпустку, вихідну допомогу, усі компенсаційні виплати, відшкодування за час проведення розрахунку/вимушеного прогулу, невиплачену матеріальну допомогу у зв`язку із відпусткою та направити йому цінним листом з описом на його адресу копію наказу про звільнення, трудову книжку та інші документи за переліком. Трудова книжка була направлена лише листом від 08 вересня 2020 року. Знаючи адресу позивача, на яку необхідно направити запитувані документи, відповідач зволікав з їх направленням. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вина роботодавця у затримці видачі наказу про звільнення та трудової книжки є доведеною, тому відповідач має компенсувати позивачеві його середній заробіток за час вимушеного прогулу обумовленого затримкою видачі копії наказу про звільнення та невидачею трудової книжки за період з 03 липня 2020 року по 07 вересня 2020 року у розмірі 163 497 грн 34 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ «Аграрний фонд» подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року у частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 перебував у прогулі та на роботу не з`являвся, у зв`язку з чим його було звільнено із займаної посади на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Разом з листом від 23 червня 2020 року № 05-22/4/1522 позивачу був направлений наказ про його звільнення від 23 червня 2020 року № 335-к, який отримано позивачем 26 червня 2020 року.

Однак, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначено, що АТ «Аграрний фонд» наказ про звільнення ОСОБА_1 не надав, у зв`язку з чим зобов`язаний відшкодувати йому середній заробіток за час затримки видачі копії наказу про звільнення.

В листі від 30 червня 2020 року позивач зазначив про необхідність направити йому трудову книжку «...на мою адресу...», а листи позивача від 30 червня 2020 року та 13 липня 2020 року направлені з Миргорода та містили у собі формулювання «... на мою адресу...».

На лист від 23 червня 2020 року № 05-22/4/1522 будь-якої відповіді надано не було, однак Дарницьким районним судом міста Києва дана обставина залишена поза увагою.

Відповідно до абзацу 2 пункту 4.2. Інструкція № 58 пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Письмова згода позивача про направлення йому трудової книжки поштою на адресу АТ «Аграрний фонд» не направлялася та у матеріалах справи відсутня.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що запити від 30 червня 2020 року та 13 липня 2020 року, які до того ж направлені з Миргороду та ґрунтуються на заяві позивача від 26 травня 2020 року про його звільнення на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України, є згодою працівника на пересилання трудової книжки поштою, як це визначено у пункті 4.2 Інструкції № 58.

Також судом першої інстанції не надано належної правової оцінки листам АТ «Аграрний фонд» від 23 липня 2020 року № 05-22/4/1804 (отримано позивачем 30 липня 2020 року), від 27 серпня 2022 року № 05-22/4/2113 (отримано позивачем 07 вересня 2020 року), у яких АТ «Аграрний фонд» неодноразово пропонував позивачу отримати трудову книжку, однак вказані листи були проігноровані ОСОБА_1 .

Відсутність вини відповідача у затримці видачі трудової книжки підтверджується проведенням повного розрахунку з позивачем в день його звільнення, про що сторони не заперечували при розгляді справи у суді першої інстанції, листами від 23 липня 2020 року № 05-22/4/1804 (отримано позивачем 30 липня 2020 року), від 27 серпня 2022 року № 05-22/4/2113 (отримано позивачем 07 вересня 2020 року) про необхідність отримання трудової книжки, відсутністю письмової згоди ОСОБА_1 на пересилання трудової книжки поштою, перебування позивача у прогулі та самовільною неявкою на роботу, а також надсиланням кореспонденції АТ «Аграрний фонд», в тому числі заяви на звільнення та запитів з Шишак та Миргороду Полтавської області.

Суд першої інстанції не встановив при розгляді справи, чи дійсно ОСОБА_1 перебував у вимушеному прогулу і чи дійсно він не міг працевлаштуватися, враховуючи, що ОСОБА_1 є сертифікованим землевпорядником та його діяльність була зупинена тільки 10 травня 2021 року та з 28 травня 2013 року позивач зареєстрований як фізична особа підприємець по теперішній час.

Указані обставини свідчать про відсутність умисних винних дій (бездіяльності) роботодавця у затримці видачі трудової книжки у розумінні положень частини 5 статті 235 КЗпП України, тому висновок Дарницького районного суду міста Києва про те, що затримка видачі трудової книжки відбулась з вини АТ «Аграрний фонд», на думку відповідача, є неправильним та необґрунтованим.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Мельников Д.О. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з 21 березня 2020 року по 22 травня 2020 року у місті Києві не працював громадський транспорт через запроваджені загальнодержавні карантинні заходи. Віддаленість місця проживання позивача та перебування у нього на утриманні малолітньої дитини, про що достеменно було відомо відповідачу, спричинило запровадження для позивача дистанційної (віддаленої) роботи.

У вказаний період часу існувала реальна, безумовно визнана державою, загроза життю та здоров`ю людей ситуація, що спричинила запровадження жорстких карантинних заходів з обмеження пересування по території України, у тому числі по місту Києву.

Зі змісту листа позивача від 01 червня 2020 року убачається, що позивач просив надіслати його трудову книжку та інші документи поштою.

Трудову книжку відповідач повернув позивачу з істотним порушенням строків, передбачених чинним законодавством, разом з супровідним листом від 08 вересня 2020 року № 05-22/4/2199, що перешкоджало його працевлаштуванню.

AT «Аграрний фонд» умисно і неодноразово ухилявся від прийняття заяви позивача про звільнення: як 26 травня 2020 троку безпосередньо, так і аж до 11 червня 2020 року у поштового оператора AT «Укрпошта», хоча конверт з моєю заявою про звільнення від 26 травня 2020 року тривалий час зберігався на поштовому відділенні.

Згідно з укладеним трудовим договором позивачу установлений ненормований робочий день та особисто в.о. головою правління AT «Аграрний фонд» Баришевим І.Г. погоджене виконання службових обов`язків дистанційно, у тому числі з міркувань дотримання карантинних заходів. Зазначена домовленість працівника та роботодавця спростовує правомірність складання роботодавцем будь-яких актів про відсутність на робочому місці, у тому числі під час дії карантинних обмежень як в цілому в Україні, так і у місті Києві, так і безпосередньо в AT «Аграрний фонд».

Позивача не було повідомлено відповідачем про зміну умов роботи позивача, які він вважає істотними: повідомлення про зміну графіка і порядку виконання трудових обов`язків на посаді радника голови правління АТ «Аграрний фонд», скасування карантинних заходів у відповідача, заборону дистанційної (віддаленої) роботи.

Відповідач неналежно виконав свої процесуальні обов`язки і не надав ані на вимогу позивача, ані суду докази для правильного вирішення спору - посадову інструкцію позивача.

Позивач заперечує та не визнає фактів інформування його про зміну істотних умов праці, скасування запровадженого на час дії карантину порядку виконання мною трудових обов`язків.

З 26 травня 2020 року позивач вважає себе звільненим від обов`язку виконувати трудові функції в АТ «Аграрний фонд» з огляду на систематичне порушення його прав відповідачем, у тому числі відмову відповідача отримати у нього заяву про звільнення від 26 травня 2020 року під час особистого подання.

АТ «Аграрний фонд» подало відзив на апеляційну скаргу, де заперечило проти її задоволення, вважає рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову законним та обґрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу № 09-к від 14 січня 2020 року ОСОБА_1 з 16 січня 2020 року був прийнятий на роботу на посаду радника голови правління в АТ «Аграрний фонд» з посадовим окладом у розмірі 62 200 грн (т. 1, а. с. 80-82).

З метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та на виконання вимог статті 30 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення та постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» розпорядженням № 2 в.о. голови правління Баришева І.Г. від 13 березня 2020 року в АТ «Аграрний фонд» були запроваджені особливі умови та режим праці на період з 16 по 27 березня 2020 року, відповідно до якого для підлеглих працівників установлювався дистанційний (надомний) режим роботи, а для працівників, виконання обов`язків яких передбачає перебування в офісі, - режим роботи з 11:00 год. до 16:00 год. (т. 1, а. с. 95).

Розпорядженням № 3 від 23 березня 2020 року на працівників, які виконують роботу дистанційно, було покладено обов`язок щоденно, з 23 березня 2020 року подавати на електронну пошту безпосереднього керівника звіт про виконану роботу до 19:00 год. (т. 1., а. с. 96).

Розпорядженням № 4 від 24 квітня 2020 року працівників було проінформовано про здійснення роботи дистанційно на період продовження карантину до 11 травня 2020 року (т. 1., а. с. 97, 98). У подальшому розпорядженням № 5 від 08 травня 2020 року були внесені зміни в пункт 1.1. розпорядження № 4 від 24 квітня 2020 року щодо строку здійснення дистанційної роботи та змінено «11 травня» на «22 травня» (т. 1, а. с. 93).

За договором оренди нерухомого майна № 036.17 від 01 листопада 2017 року ПАТ «Аграрний фонд» орендує у ТОВ «Ардіс фінанс» частину нежитлового приміщення в бізнес-центрі «Очаківський» для здійснення свої діяльності, що за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2, а. с. 20-29).

Вхід до будівлі обладнаний системою контролю доступу до приміщень та турнікетами та через пропускну систему. З відповіді ТОВ «Ардіс фінанс» № 5 від 25 лютого 2021 року встановлено, що позивач ОСОБА_1 систематично відвідував бізнес-центр «Очаківський» з 11 січня по 14 травня 2020 року включно. Після 14 травня 2020 року бізнес-центр «Очаківський» позивач ОСОБА_1 не відвідував (т. 2, а. с. 16-19).

Розпорядженням № 5 від 08 травня 2020 року були внесені зміни в пункт 1.1. розпорядження № 4 від 24 квітня 2020 року щодо строку здійснення дистанційної роботи та змінено «11 травня» на «22 травня» (т. 1, а. с. 93).

Судом першої інстанції встановлено, що і після закінчення періоду дистанційної роботи з 22 травня 2020 року, позивач ОСОБА_1 на роботі був відсутній.

Про відсутність ОСОБА_1 на роботі з 09:00 год до 18:00 год. були складені акти 22 травня 2020 року, 25 травня 2020 року, 26 травня 2020 року, 27 травня 2020 року, 28 травня 2020 року, 29 травня 2020 року, 01 червня 2020 року, 02 червня 2020 року, 03 червня 2020 року, 04 червня 2020 року, 05 червня 2020 року, 09 червня 2020 року, 10 червня 2020 року, 11 червня 2020 року, 12 червня 2020 року, 15 червня 2020 року, 16 червня 2020 року, 17 червня 2020 року, 18 червня 2020 року, 19 червня 2020 року, 22 червня 2020 року, 23 червня 2020 року (т. 1, а. с. 100-121).

Отже, матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 відсутній на робочому місці з 15 травня 2020 року.

Відповідач направив позивачеві листа № 05-88/4/1353 від 27 травня 2020 року з вимогою надати відомості про причини його відсутності на роботі з 15 травня 2020 року та/або негайно прибути на робоче місце. Лист отриманий позивачем (т. 1, а. с. 123-125). Лист з аналогічною вимогою направлений позивачеві 05 червня 2020 року та отриманий 12 червня 2020 року (т. 1, а.с. 126-128).

01 червня 2020 року, на телефонний дзвінок працівника управління по роботі з персоналом АТ «Аграрний фонд» ОСОБА_1 пояснив, що на час карантину з метою збереження власного здоров`я на роботу з`являтися не буде та вважає, що йому надано можливість працювати поза межами приміщення АТ «Аграрний фонд» (т. 1, а. с. 107).

26 травня 2020 року позивач ОСОБА_1 із смт Шишаки надіслав заяву про звільнення з роботи у зв`язку з порушенням законодавства про працю з боку роботодавця за частиною 3 статті 38 КЗпП України з 26 травня 2020 року, яка отримана відповідачем 11 червня 2020 року (т. 1, а. с. 14-16).

Відповідно до п. 4 статті 36 КЗпП України однією із підстав припинення трудового договору є його розірвання з ініціативи працівника (статті 38, 39 цього Кодексу).

Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Аналогічний висновок зазначений у постановах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року у справі № 6-34цс13, Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 754/1936/16-ц, від 22 квітня 2020 року у справі № 199/8766/18, від 16 грудня 2020 року у справі № 127/32612/18.

У відповідь на заяву про звільнення відповідач надіслав позивачеві листа № 05-22/4/1471 від 18 червня 2020 року, в якому зазначив, що його заява про звільнення від 26 травня 2020 року не містить фактів та доказів порушення АТ «Аграрний фонд» законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору і будь-яких порушень зі своєї сторони не визнав. Вказав, що заява про звільнення отримана 11 червня 2020 року, а тому роботодавець не наділений правом самовільно змінювати дату та підстави звільнення. Одночасно просив надати письмові пояснення щодо відсутності позивача на роботі та надати підтверджуючі документи. Лист отриманий ОСОБА_1 19 червня 2020 року (т. 1, а. с. 135-138).

Судом встановлено, що звертаючись із заявою про звільнення на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України позивачем у заяві взагалі не вказано конкретних фактів порушення відповідачем законодавства про працю (т. 1, а. с. 14).

Посилання позивача в позовній заяві на порушення відповідачем протиепідеміологічних заходів спростовується наявними в матеріалах справи наказами ПАТ «Аграрний фонд» № 39 від 26 лютого 2020 року, відповідно до якого в офісних приміщеннях товариства та відділах в областях були запроваджені заходи щодо профілактики та запобігання занесення та поширення гострих респіраторних вірусних інфекцій, а саме: опитування працівників на предмет захворювання та направлення до медичного закладу в разі виявлення ознак захворювання, часте миття рук та використання дезінфікуючих розчинів, щоденне провітрювання кабінету, щоденне прибирання приміщень з використанням дезінфікуючих розчинів тощо (т. 1, а. с. 88-90) та № 56 від 17 березня 2020 року, відповідно до якого в офісних приміщеннях товариства та у відділах в областях був затверджений план заходів щодо запобігання занесенню і поширенню гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19 (т. 1, а. с. 92-94). Крім того, працівники були переведені на дистанційну роботу у період з 16 березня 2020 року по 22 травня 2020 року (т. 1, а. с. 88-99).

Отже, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи позивача щодо порушення роботодавцем АТ «Аграрний фонд» трудового законодавства та умов колективного договору не знайшли свого підтвердження, тому роботодавець АТ «Аграрний фонд», який не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору, правомірно відмовив у розірванні трудового договору позивачу.

Наказом № 335-к від 23 червня 2020 року позивач був звільнений із займаної посади радника голови правління з 23 червня 2020 року відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України з виплатою грошової компенсації за 8 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 16 січня 2020 року по 21 травня 2020 року та 2 календарних днів щорічної додаткової відпустки з особливий характер праці за період з 16 січня 2020 року по 21 травня 2020 року (т. 1, а. с. 83).

До трудової книжки позивача був внесений запис № 29 про звільнення з 23 червня 2020 року на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України (т. 1, а. с. 86, 87).

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни.

Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.

За приписами частини 1 статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано один з таких заходів стягнення:1) догана; 2) звільнення.

Згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив судам, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Як встановлено, дистанційний режим роботи був запроваджений розпорядженнями роботодавця на період з 16 березня 2020 року по 22 травня 2020 року, про що достеменно було відомо позивачеві.

Починаючи з понеділка 25 травня 2020 року позивач мав приступити до виконання своїх трудових обов`язків в офісі АТ «Аграрний фонд» в бізнес-центрі «Очаківський», що за адресою: м. Київ, вул. Очаківська/Очаківський пров., 5/6.

Позивачем не заперечується, що він з 15 травня 2020 року по 23 червня 2020 року включно не виходив на роботу в офіс, що підтверджується актами про відсутність на роботі, відповіддю орендодавця ТОВ «Ардіс фінанс» № 5 від 25 лютого 2021 року. Доказів поважності причин відсутності позивач суду не надав. Посилання на продовження карантину на державному рівні до 22 червня 2020 року не заслуговують на увагу, оскільки запровадження дистанційної форми роботи на період введення карантину носить рекомендаційний характер та вводиться на підприємстві за наказом власника.

Враховуючи, що позивач не з`являвся на роботу без поважних причин з 15 травня 2020 року по 23 червня 2020 року, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивача було правомірно звільнено на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Отже, підстави для зміни формулювання причини звільнення позивача відсутні, тому позовні вимоги в цій частині правомірно не задоволені судом першої інстанції.

Позивач повторно, 30 червня 2020 року надіслав відповідачеві листа, в якому просив виплатити йому невиплачену заробітну плату, виплату за невикористану відпустку, вихідну допомогу, усі компенсаційні виплати, відшкодування за час проведення розрахунку/вимушеного прогулу, невиплачену матеріальну допомогу у зв`язку із відпусткою та направити йому цінним листом з описом на його адресу: АДРЕСА_2 копію наказу про звільнення, трудову книжку та інші документи за переліком (т. 1, а.с. 22, 23, 145, 146). Цей лист отриманий роботодавцем 02 липня 2020 року (т. 1, а. с. 24). Лист з аналогічними вимогами був направлений відповідачеві 13 липня 2020 року (т. 1, а. с. 151-152).

23 червня 2020 року відповідач перерахував позивачеві кошти у сумі 18 109 грн 36 коп. (т. 1, а. с. 12) та направив повідомлення про звільнення з роботи 23 червня 2020 року з пропозицією прибути до товариства для отримання трудової книжки. Це повідомлення отримане позивачем 26 червня 2020 року. (т. 1, а. с. 138-141).

Пропозиція прибути до товариства для отримання трудової книжки була висловлена відповідачем у листах від 23 липня 2020 року за № 005-22/4/1804 (т. 1, а. с. 148), 27 серпня 2020 року за № 05-22/4/2113 (т. 1, а. с. 154).

Трудова книжка направлена позивачеві листом від 08 вересня 2020 року за № 05-22/4/2199 та отримана 12 вересня 2020 року (т. 1, а. с. 157-160).

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок роботодавця видати працівникові трудову книжку у день звільнення, а стаття 116 КЗпП України - встановлює обов`язок роботодавця провести розрахунок з працівником у день звільнення, останнім робочим днем - є день звільнення.

Тому, працівник не може бути звільнений у день, який передує дню видання роботодавцем наказу про звільнення. Працівник може бути звільнений з підстав, передбачених КЗпП України, лише у день видання наказу роботодавця або у будь-який наступний день за днем видання наказу по звільнення. Тобто, роботодавець не міг звільнити позивача 26 травня 2020 року, оскільки, по-перше, не визнавав факту порушення вимог трудового законодавства, а по-друге, отримав заяву про звільнення лише 11 червня 2020 року, що унеможливлювало звільнення його 26 травня 2020 року.

Виплата вихідної допомоги при звільненні регулюється статтею 44 КЗпП України. У разі, коли працівник правомірно звільнений відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України, вихідна допомога йому не виплачується. Колективним договором ПАТ «Аграрний фонд» на 2016-2019 роки також не передбачена виплата вихідної допомоги у разі звільнення відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України (т.1, а. с. 184-181), а тому позовні в частині стягнення вихідної допомоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Статтею 6 Закону України «Про відпустки» та п. 5.9.1. колективного договору передбачена щорічна основна відпустка тривалістю 24 календарних днів (т.1, а. с. 187).

Статтею 7 Закону України «Про відпустки» та додатком 4 до колективного договору для радника голови правління передбачена додаткова щорічна відпустка за особливий характер праці тривалістю 7 календарних днів (т.1, а. с. 207).

Розрахунок компенсації за невикористані щорічні відпустки та середнього заробітку здійснюється відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 7 Розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 КЗпП України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Враховуючи, що дистанційний режим роботи був запроваджений на підприємстві до 22 травня 2020 року і позивач мав право не перебувати на робочому місці, роботодавець правомірно обрахував кількість днів не відбутої щорічної відпустки, яка має бути компенсована грошима, та становить 8 календарних днів за період роботи з 16 січня 2020 року по 22 травня 2020 року (24 / (366-11) х (15 +29+31+30+22) = 8,58 календарних днів щорічної додаткової відпустки. Кількість днів додаткової щорічної відпустки, що підлягає компенсації, становить: (7 / (366-11) х (15 +29+31+30+21) = 2,48 = 2.

Підсумовуючи, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду в цій частині.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки, то колегія апеляційного суду враховує таке.

Відповідно до частини 1 статті 21 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 48 КЗпП України визначено, що трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Згідно з пунктом 4.2. Інструкції якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Частиною 5 статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Сторонами не заперечується та підтверджено матеріалами справи, що 02 липня 2020 року відповідач отримав від позивача листа від 30 червня 2020 року з вимогою виплатити йому невиплачену заробітну плату, виплату за невикористану відпустку, вихідну допомогу, усі компенсаційні виплати, відшкодування за час проведення розрахунку/вимушеного прогулу, невиплачену матеріальну допомогу у зв`язку із відпусткою та направити йому цінним листом з описом на його адресу: АДРЕСА_2 копію наказу про звільнення, трудову книжку та інші документи за переліком (т. 1, а. с. 22, 23, 145, 146). Трудова книжка була направлена роботодавцем лише листом від 08 вересня 2020 року.

Колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач має компенсувати позивачеві його середній заробіток за час вимушеного прогулу обумовленого затримкою видачі копії наказу про звільнення та невидачею трудової книжки за період з 03 липня 2020 року по 07 вересня 2020 року, оскільки знаючи адресу позивача, на яку необхідно направити запитувані документи, відповідач зволікав з їх направленням.

Перевіривши розрахунок суду першої інстанції, колегія апеляційного суду встановила, що він відповідає вимогам чинного законодавства та сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за цей період, яка складає 163 497 грн 34 коп., є правильною, а позовні вимоги в цій частині обґрунтовано задоволені судом першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що АТ «Аграрний фонд» неодноразово пропонувалося позивачу з`явитися та отримати трудову книжку шляхом надсилання на його адресу листів, яким суд першої інстанції не надав оцінки, то колегія апеляційного суду враховує, що позивач неодноразово направляв роботодавцю лист з проханням направити трудову книжку на його адресу, яка була відома роботодавцю, вимогу про направлення роботодавцем вчасно не виконано.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про те, що особисто в.о. головою правління AT «Аграрний фонд» Баришевим І.Г. погоджене виконання позивачем службових обов`язків дистанційно, то колегія апеляційного суду враховує, що належних доказів вказаного позивачем не надано.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що його не було повідомлено відповідачем про зміну умов роботи позивача, які він вважає істотними, спростовуються матеріалами справи.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія апеляційного суду вважає, що висновки суду першої інстанції є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав правильну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення залишено без змін, а апеляційні скарги без задоволення, то судовий збір за подання апеляційних скарг не відшкодовується та покладається на осіб, які подали апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 369, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Аграрний фонд» та апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мельникова Дениса Олександровича, - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 27 жовтня 2022 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді О.П. Коцюрба

Т.А. Слюсар