Дата документу 01.11.2022 Справа № 333/399/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2002/22 Головуючий у 1-й інстанції: Варнавська Л.О.
Є.У.№ 333/399/22 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжгаз Збут» про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Мар`єнко Вікторії Юріївни на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», ТОВ «Запоріжгаз Збут» та зазначили, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , зареєстровані та фактично там проживають. Вони також є побутовими споживачами природного газу. В квартирі позивачів індивідуальний лічильник газу не встановлений, а квартира забезпечена газопостачанням з режимом використання газу для приготування їжі. До вересня 2017 року нарахування плати за спожитий газ ТОВ «Запоріжгаз збут» проводив відповідно до норм споживання, встановлених постановою КМУ від 23.03.2016 №203, у розмірі 3,3 кубометрів газу на одну зареєстровану особу.

Проте, з вересня 2017 року відповідачі почали здійснювати облік спожитого газу за показниками загальнобудинкового лічильника, встановленого AT «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» з власної ініціативи без погодження з мешканцями будинку. В результаті чого щомісячна норма нарахувань почала становити 29,7 і більше куб.м. газу на місяць на три зареєстровані особи, тобто розмір оплати істотно збільшився і виявився неспівмірним із оплатою, яка нараховується споживачам, квартири яких ПАТ «Запоріжгаз» обладнало індивідуальними лічильниками газу.

Цей вузол обліку було встановлено з порушенням порядку, визначеного ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» - без відповідних рішень зборів співвласників.

Позивачі неодноразово зверталися до AT «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» із заявами, в яких зазначали, що вони не надавали згоди на встановлення та використання загальнобудинкового лічильника газу, та просили встановити індивідуальний лічильники газу.

Листом від 18.01.2018 № 2р01.3-ЛВ-804-0118 ПАТ «Запоріжгаз» повідомив про те, що нарахування за спожитий газ здійснюється на три зареєстровані особи на підставі показів загальнобудинкового лічильника обліку природного газу, який введено в експлуатацію з 01.08.2017. Щодо індивідуальних лічильників зазначив, що споживач має право встановити його за власний кошт.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звертався до AT «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» із заявою, в якій повідомив про те, що вважає незаконним встановлення загально будинкового лічильника обліку газу та просив надати всі документи по його встановленню та введенню в експлуатацію.

Листом від 12.02.2018 № 2р01.3-ЛВ-2236-0218 ПАТ «Запоріжгаз» повідомив про те, загально будинковий лічильник обліку газу встановлено за згодою балансоутримувача (управителя) будинку КП «Наше місто».

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Керуюча компанія «Мрія» як правонаступника КП «Наше місто» із заявою про надання інформації щодо установки загальнобудинкового лічильника газу.

Листом від 25.04.2018 № А-0629-К ТОВ «Керуюча компанія «Мрія» повідомила ОСОБА_1 про те, що в інвентарній справі будинку АДРЕСА_2 відсутні відомості та документи щодо установки загальнобудинкового приладу обліку газу, договорів щодо зняття показань з ПАТ «Запоріжгаз» не укладалося.

Таким чином, договір «Про зняття показань будинкового вузла обліку газу, монтажу та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку» не було укладено ані з співвласниками будинку, ані з колишнім балансоутримувачем будинку КП «Наше місто», ані з новим балансоутримувачем будинку, який обслуговував будинок на момент монтажу та введення в експлуатацію будинкового лічильнику газу ТОВ «Керуюча компанія «Мрія».

Отже, дії відповідачів щодо нарахування позивачам за спожитий природний газ на підставі загально будинкового лічильника газу вважають незаконними та такими, що порушують права позивачів. Зазначають, що в спірний період норми споживання газу були встановлені такими постановами КМУ: від 23.03.2016 №203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників»; від 30.01.2019 №63 «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами»; від 27.02.2019 №143 «Питання споживання природного газу».

Просили визнати протиправними дії АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» та ТОВ «Запоріжгаз Збут» в частині визначення об`єму та обсягу спожитого газу, нарахування плати за спожитий газ за показниками загальнобудинкового вузлу обліку газу та зобов`язати поновити режим нарахування природного газу за період з 01 серпня 2017 до 07 лютого 2019 відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 №203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників»; з 08 лютого 2019 по 06 березня 2019 відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2019 №63 «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами»; з 07 березня 2019 до 22 серпня 2022 відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 №143 «Питання споживання природного газу».

Крім того, просили зобов`язати ПАТ по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз» відповідно до ст. 6 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» у термін до 011.2021 року здійснити встановлення у квартирі АДРЕСА_1 індивідуального газового лічильника за власний рахунок.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2022 року позовні вимоги задоволені частково.

Визнано протиправними дії АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» в частині визначення об`єму та обсягу спожитого газу, нарахування плати за спожитий газ ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , власникам кв. АДРЕСА_1 , виходячи із показників загальнобудинкового вузлу обліку газу.

Зобов`язано АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» поновити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , власникам кв. АДРЕСА_1 режим нарахування природного газу за період:

*з 01 серпня 2017 і до 07 лютого 2019 відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 №203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників»;

*з 08 лютого 2019 по 06 березня 2019 відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2019 №63 «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами»;

*з 07 березня 2019 до 22 серпня 2022 відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 №143 «Питання споживання природного газу».

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 2250 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» на користь держави судовий збір в сумі 908 грн.

Судове рішення в частині відмови у задоволенні позову мотивовано тим, що вимоги до АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» про встановлення індивідуального комерційного обліку природного газу позивачами не заявлялися, а ПАТ по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз», до якого заявлено вказану позовну вимогу, до участі у справі не залучався. Крім того, позов був пред`явлений після внесення змін у Закон щодо строку встановлення лічильнику, термін до 01 січня 2021 року є пропущеним.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення в частині відмови у задоволенні позову і ухвалення нового про зобов`язання АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» встановити в квартирі індивідуальний газовий лічильник ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального і процесуального права. Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що позов про встановлення індивідуального лічильника газу заявлено до неналежного відповідача, оскільки відповідачем у справі є АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», який з травня 2019 року є правонаступником ПАТ по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз». Згідно з положенням ст.6 Закону №3533-У1 та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінгету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р, газорозподільні системи зобов`язані забезпечити встановлення лічильнику газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі до 01 січня 2021. Отже АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» зобов`язаний був установити в квартирі позивачів індивідуальний газовий лічильник до вказаної дати.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, про те це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи сторони не з`явилися. Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мар`єнко В.Ю., через електронний суд подав клопотання про розгляд справи за відсутності апелянта і його представника, просив задовольнити апеляційну скаргу.

Представники відповідачів причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали.

Колегія визнала за можливе розглядати справу за відсутності сторін і їх представників.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення в оскаржуваній частині скасуванню з ухваленням нового з огляду на таке.

Відповідно до положень частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вказаним вимогам не відповідає.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

За змістом статті 21 цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який був чинним на час звернення позивача до суду з позовом та розгляду справи в судах, цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; засіб обліку - прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.

Як наведено у статті 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група це житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Тарифи на газопостачання відносяться до першої групи.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (частини перша, друга статті 20 цього Закону).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Як зазначено у частині першій статті 30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій.

Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем (далі - ГРС) оператор газорозподільної системи (далі - Оператор ГРМ)- суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Частиною першою статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» передбачено, що фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно з положеннями статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р "Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу", газорозподільні підприємства зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі до 01 січня 2018 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» щодо порядку встановлення лічильників споживачам природного газу», - тільки для приготування їжі до 01 січня 2021 року.)

Позивачі є споживачем природного газу, а відповідач (АТ «Запоріжгаз») оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

Відповідно до пунктів 1.1 - 1.3 Типового договору цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України.

Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу.

У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» фізична або юридична особа чи фізична особа-підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі ГРС.

Судом установлено, що позивачі приєдналися до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживає природний газ та щомісячно сплачує рахунки за спожитий природний газ.

Права та обов`язки споживачів чітко визначені Типовим договором, а саме розділом IV «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», розділом V «Права та обов`язки споживача» та розділом VІ «Права і обов`язки постачальника».

Згідно з пунктом 2.1 цього Типового договору АТ «ОГС «Запоріжгаз» взяло на себе зобов`язання постачати природний газ споживачам в необхідних об`ємах (обсягах), а вони взяли на себе зобов`язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За положеннями постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 28 грудня 2011 року № 150 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року до 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1 000 куб. м природного газу.

Згідно з додатком № 1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1 000 куб. м природного газу, які становили 6,96 грн, а згідно з додатком № 1 до постанови від 27 вересня 2016 року № 1625 у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1 000 куб. м становлять 25,20 грн.

Тобто, саме на відповідача покладено обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт, і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18) та постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 577/2505/17-ц (провадження № 61-16086св18), від 05 грудня 2018 року у справі № 573/1695/16-ц (провадження № 61-22968св18), від 06 лютого 2019 року у справі № 263/6044/18 (провадження № 61-48859св18), від 04 листопада 2020 року у справі № 466/7673/18 (провадження № 61-5589св19).

Судом встановлено, що позивачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , яка є місцем їх постійного проживання, та споживачами послуг із газопостачання, які надаються АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» (а.с. 21).

АТ «ОГС «Запоріжгаз» є оператором ГРМ.

21.12.2017 ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Запоріжгаз», яке у квітні 2019 року змінило назву на АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», із заявою про встановлення за адресою: АДРЕСА_3 безкоштовного лічильника газу (а.с.37).

Листом №Zp 01.3-ЛВ-804-0118 від 18.01.2018 ОСОБА_1 було повідомлено, що на виконання вимог Закону України №3533 від 16.06.2011 «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» за адресою АДРЕСА_4 встановлено загальнобудинковий вузол обліку газу. З 01.08.2017 нарахування обсягів спожитого природного газу здійснюється згідно показників загально будинкового лічильника газу (а.с.38).

01.02.2018 ОСОБА_1 повторно зверувся до ПАТ «Запоріжгаз» із проханням встановити індивідуальний лічильник газу (а.с.39).

У відповіді № Zp 01.3-ЛВ-2236-0218 від 12.02.2018 повідомлено, що за даними ПАТ «Запоріжгаз» балансоутримувачем (управителем) будинку за адресою: АДРЕСА_2 є КП «Наше місто», 30.09.2016 листом №40/9805 від 30.09.2016 ПАТ «Запоріжгаз» направило КП «Наше місто» договір №1 від 27.09.2016 «про зняття показань будинкового вузла обліку газу, монтажу та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку» (а.с.40).

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Керуюча компанія «Мрія» із заявою, в якій просив надати інформацію про те, чи погоджував ПАТ «Запоріжгаз» з КП «Наше місто» установку загально будинкового лічильника газу і направити копію договору, і копії актів показань загально будинкового лічильника газу

Листом від 25.04.2018 № А-0629-К ТОВ «Керуюча компанія «Мрія» повідомила ОСОБА_1 про те, що в інвентарній справі будинку АДРЕСА_2 відсутні відомості та документи щодо КП «Наше місто» як балансоутримувача будинку, а також щодо передачі будинку від КП «Основаніє» до КП «Наше місто». Відомості щодо встановлення загально будинкового газового лічильника, його встановлення, зняття показань в технічній документації, що отримана ТОВ «Керуюча компанія «Мрія» від КП «Основаніє» відсутні. Оскільки ТОВ «Керуюча компанія «Мрія» не є балансоутримувачем будинку, а лише управителем, лічильник газу не знаходиться на обліку в керуючій компанії, відповідно, ніяких договорів щодо зняття показань з ПАТ «Запоріжгаз» не укладалося.

Відмовляючи у задоволені вказаних позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що позов до ПАТ по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз» не пред`являвся, вони не залучені в якості відповідача. Крім того, вказаний позов був поданий після внесення змін у закон щодо строку встановлення лічильників таким споживачам, термін до 1 січня 2021 року є пропущеним.

Проте, висновки суду першої інстанції про те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, а ПАТ по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз» до участі у справі не залучався, а також про пропуск строку встановлення індивідуального лічильника, є помилковими.

Як видно із матеріалів справи, одним із відповідачів у справі є Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», який приймав участь у розгляді справи, надавав відзив на позовну заяву, заявляв клопотання, тощо.

За інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб і фізичних осіб підприємців рішенням загальних зборів акціонерів Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз» №20 від 10.04.2019 ухвалено про перейменування останнього у Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз».

За таких обставин висновки суду про те, що позов до АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» про встановлення індивідуального комерційного обліку природного газу позивачами не заявлялися, а ПАТ по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз», до якого заявлено вказану позовну вимогу і який рішенням загальних зборів акціонерів від 10.04.2019 перейменовано в АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» до участі у справі не залучався, є помилковими.

Некоректне викладення позовних вимог у п.5 позовної заяви неправильне зазначення назви оператора газорозподільної системи не є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Не відповідають вимогам закону і висновки суду про закінчення строку встановлення індивідуального лічильника газу.

На момент виникнення спірних правовідносин абзац четвертий підпункту «а» пункту 1 частини першої статті 6 було змінено на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» щодо порядку встановлення лічильників споживачам природного газу» (Закон № 2260-VIII від 21 грудня 2017 року). У зв`язку із внесеними змінами частиною першою статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (у редакції Закону від 20 січня 2018 року) на суб`єктів господарювання покладено обов`язок забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі до 01 січня 2021 року.

Проте, на момент пред`явлення позову і розгляду справи судом першої інстанції на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» щодо перегляду термінів встановлення споживачам лічильників природного газу (Закон від 05 березня 2021 року № 1338-IX) в абзаці четвертому підпункту «а» пункту 2 цифри і слова «01 січня 2021 року» замінено цифрами і словами «01 січня 2023 року» .

У постанові Верховного Суду від 25 червня 2020 року в справі № 212/7490/17-ц (провадження № 61-1511св19) зроблено висновок про те, що враховуючи те, що за час розгляду справи в Закон України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» були внесені зміни, зокрема і в статтю 6 цього Закону, якою передбачається строк встановлення газових лічильників для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 01 січня 2021 року, апеляційним судом правильно застосовано указаний Закон, оскільки спірні правовідносини є триваючими.

Схожий за змістом правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 212/3482/18 , від 18 листопада 2020 року у справі № 212/4456/19, від 19 січня 2022 року у справі №207/3286/19.

Колегія суддів наголошує, що однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Оцінюючи спірні правовідносини, апеляційний суд враховує також і те, що зазначений позов спрямований на захист прав споживача на встановлення індивідуального лічильника газу за рахунок відповідача у строк, визначений чинним законодавством, оскільки, по-перше, спірні правовідносини є триваючими, а по-друге, згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. У разі помилкового посилання позивача не на ту норму закону суд, встановивши підстави позову, застосовує норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача чи відповідача. При цьому, вказані процесуальні дії суду не можуть вважатися виходом за межі позовних вимог.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, ведучи мову про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o. проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96).

Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98).

Таким чином, відмова у задоволенні позову споживачу з підстав внесення змін до нормативно-правового акта не може вважатися законною та справедливою.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції, вирішуючи справу дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог до АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» про зобов`язання вчинити певні дії, а тому оскаржуване судове рішення в означеній частині підлягає скасуванню із ухваленням в цій частині нового судового рішення про їх задоволення із наведених у цій постанові підстав.

Колегія суддів враховує внесення змін до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» щодо перегляду термінів встановлення споживачам лічильників природного газу (Закон від 05 березня 2021 року № 1338-IX, яким в абзаці четвертому підпункту «а» пункту 2 цифри і слова «01 січня 2021 року» замінено цифрами і словами «01 січня 2023 року», станом на момент звернення споживачів до суду), а також те, що спірні правовідносини є триваючими, керуючись принципом jura novit curia, застосовує до спірних правовідносин останню редакцію Закону.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції допустився порушень норм як матеріального, так і процесуального права, в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову, а саме: про зобов`язання АО «ОГС «Запоріжгаз» забезпечити позивачів безкоштовним газовим лічильником за власний рахунок у термін до 01 січня 2023 року, а не до 01 січня 2021 року, як вимагали позивачі у своєму позові.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося і апеляційним судом не переглядалося.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Мар`єнко Вікторії Юріївни задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2022 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позову скасувати.

Визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право на забезпечення індивідуальним безкоштовним газовим лічильником за рахунок Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз».

Визнати, що Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» відповідно до статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» зобов`язано за власний рахунок у термін до 01 січня 2023 року здійснити встановлення індивідуального газового лічильника у квартирі АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які є побутовими споживачами.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалося і судом апеляційної інстанції не переглядалося.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 03 листопада 2022 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

Г.С. Подліянова