Справа № 460/1740/19 Головуючий у 1 інстанції: Кондратьєва Н.А.
Провадження № 22-ц/811/2899/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 15 червня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Кенцало Лідія Василівна, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, після смерті її матері, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина за заповітом, посвідченим 24 жовтня 2008 року секретарем виконкому Нагачівської сільської ради Яворівського району Львівської області, за яким ОСОБА_6 , на випадок своєї смерті, все своє майно заповіла їй. Стверджує, що до спадкового майна входить житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, інвентаризаційна вартість якого становить 196637 грн. Покликається на те, що звернулася до приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Кенцало Л.В. із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак їй було відмовлено з підстав відсутності документів, які підтверджують право власності на даний будинок. З метою реалізації своїх спадкових прав зверталася до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно, однак їй було відмовлено у зв`язку з тим, що на момент відкриття спадщини, обов`язкову частку на спадкове майно мав син спадкодавця, ОСОБА_7 , однак він помер через місяць після смерті спадкодавця, не прийнявши спадщини. Вважає, що, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини, і не встиг її прийняти, право на прийняття обов`язкової частки у спадщині не переходить до його спадкоємців, відтак до відповідача та третіх осіб не перейшло право на спадкування обов`язкової частки їх батька, ОСОБА_7 , після смерті спадкодавця, ОСОБА_8 . Наголошує, що через відсутність реєстрації права власності на житловий будинок в порядку спадкування за спадкодавцем ОСОБА_6 вона позбавлена можливості оформити спадкові права шляхом оформлення спадщини в нотаріальному порядку, а відповідач безпідставно заперечує її право на спадкування спірного будинку. З наведених підстав просить визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 83 кв.м. та житловою площею 60.8 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом після смерті матері, ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 15 червня 2021 року, з врахуванням ухвали Яворівського районного суду Львівської області від 17 червня 2021 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/7 частину житлового будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт стверджує, що житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами побудовано її батьками ОСОБА_9 та ОСОБА_6 в період 1968-1975 роках, відтак висновок суду першої інстанції про те, що спірний житловий будинок належав до майна колгоспного двору, станом на 15 квітня 1991 року головою якого була ОСОБА_6 , а членами колгоспного двору були: її син, ОСОБА_7 , невістка, ОСОБА_10 , та онуки, ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 є надуманим та не відповідає обставинам справи. Зазначає, що на час смерті матері, вона постійно проживала разом з нею, доглядала та піклувалася про неї, а тому є такою, що прийняла спадщину, в той час як відповідач та треті особи жодного разу не поцікавилися станом її здоров`я. Вказує, що відповідач та треті особи не зверталися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини протягом строку встановленого для прийняття спадщини, не подавали жодних документів щодо реєстрації спадкового майна, що свідчить про те, що ніхто з них не бажав прийняти спадщину. Вважає, що ОСОБА_9 та ОСОБА_6 працювали в колгоспі «Прогрес» с. Нагачів Яворівського району Львівської області по трудовому договору, при відсутності рішення про прийняття в члени колгоспу, що свідчить про те, що їхнє господарство є робітничим двором і тому станом на 15 квітня 1991 року не мало статусу колгоспного двору, відтак на осіб, які були зареєстровані та проживали в спірному дворі не поширюються положення ст. 123 ЦК УРСР щодо права на частку у майні колгоспного двору. Наголошує, що визнанням її права лише на 1/7 частину спірного житлового будинку її безпідставно позбавлено законного права на спадкування за заповітом, оскільки її мати була власником 1/2 частини спірного будинку як співвласник майна робітничого двору та 1/8 частини спірного будинку в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка, ОСОБА_9 , що в загальному становить 5/8 частин спірного будинку. З наведених підстав просить рішення суду змінити, визнавши за нею право власності на 5/8 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_12 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт стверджує, що позивач уже зверталася з аналогічними позовними вимогами до суду, однак постановою Львівського апеляційного суду від 31 січня 2019 року, яка не оскаржувалася та набрала законної сили, їй відмовлено у задоволенні позовних вимог, відтак, на думку апелянта, відкриття провадження в даній справі є порушенням норм цивільного процесуального законодавства. Зазначає, що житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами числився за померлою ОСОБА_6 , однак станом на 29.12.2012 року на праві особистої власності не зареєстрований та свідоцтво про право власності на нього не видавалося.Вказує, що вперше спірний будинок зареєстровано 10 січня 2018 року, відтак за померлою ОСОБА_6 не було зареєстровано право власності на вищезазначений будинок. Крім того, вона понад 30 років не проживала в спірному будинку, не вела господарство, жодним чином його не утримувала, та не вчиняла жодних дій, щоб здійснити державну реєстрацію даного будинку.Вважає, що за життя ОСОБА_6 не набула права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, відтак позивач, як її спадкоємець, також не набуває права власності на це майно. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в у задоволенні позову відмовити.

30.08.2021 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_12 подав до Львівського апеляційного суду заяву про приєднання до апеляційної скарги.

В судове засідання не з`явилися сторони, хоча були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 14 квітня 2022 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 11 квітня 2022 року, датою ухвалення постанови є саме 14 квітня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємицею 1/7 частини спірного житлового будинку за заповітом після смерті ОСОБА_6 , складеного 24.10.2008 року, однак через відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок не має можливості оформити в нотаріальній конторі спадщину після смерті ОСОБА_6 , а саме, на належний їй на день смерті на праві власності житловий будинок, тому суд вважав, що за ОСОБА_1 слід визнати право власності на 1/7 частину спірного житлового будинку в порядку спадкування за заповітом в судовому порядку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 було побудовано в період 1970-1975 років та його інвентаризаційна вартість станом на 15.05.2017 року становила 196637 грн, що стверджується технічним паспортом на вказаний садибний житловий будинок.

На підставі записів у погосподарської книги за 1991-1999 роки по с. Нагачів, судом першої інстанції встановлено, і це не заперечувалося сторонами, спірний житловий будинок належав до майна колгоспного двору, станом на 15.04.1991 року головою господарства була ОСОБА_6 , членами колгоспного двору були: її син ОСОБА_7 , невістка ОСОБА_10 , онук ОСОБА_11 , онука ОСОБА_4 , онук ОСОБА_5 , онук ОСОБА_2 .

Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.

З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.

Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року.

Так, згідно зі ст.ст.120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

У п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення ст.ст.17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13.04.1979 року №112/5, а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12.05.1985 року №5-24/26, та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25.05.1990 року №69, які були замінені Інструкцією ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22.02.1995 року №48.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що станом на 15.04.1991 року спірне будинковолодіння належало на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , тобто вказані особи, зокрема ОСОБА_6 , набули права власності по 1/7 частині спірного будинку, як колишні члени колгоспного двору.

Згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 16.01.2017 року, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і суд першої інстанції вірно зазначив, що після її смерті відкрилася спадщина за заповітом на належну їй 1/7 частину спірного будинковолодіння.

Відповідно до заповіту, складеного 24.10.2008 року та посвідченого секретарем Нагачівської сільської ради Яворівського району Львівської області, зареєстровано в реєстрі за №719, ОСОБА_6 на випадок своєї смерті зробила таке заповітне розпорядження: все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день її смерті, і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_1 .

Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №47259843 від 29.03.2017 року, приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Кенцало Л.В. 29.03.2017 року було заведено спадкову справу №60452396 після смерті ОСОБА_6 .

Згідно із довідкою №1548 від 20.07.2017 року, виданою виконкомом Нагачівської сільської ради Яворівського району Львівської області, житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 , числиться за померлою ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З матеріалів спадкової справи №6/2017 щодо майна померлої ОСОБА_6 вбачається, що інші спадкоємці спадкодавця ОСОБА_6 - ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 відмовились від спадщини після смерті матері ОСОБА_6 .

Син спадкоємеця ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , який мав право на обов`язкову частку у спадковому майні, був зареєстрований та проживав у спадковому житловому будинку, помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Інших спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадковому майні, судом першої інстанції не встановлено.

В матеріалах справи відсутня інформація про те, що спадкоємець, який мав право на обов`язкову частку, ОСОБА_7 , звертався із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_6 на день смерті проживала разом з донькою, ОСОБА_1 в с.Поріччя Яворівського району Львівської області, хоча залишилась зареєстрованою в с. Нагачів Яворівського району Львівської області, померла в с. Поріччя Яворівського району Львівської області, довідками Порічанської сільської ради Яворівського району Львівської області №252 від 09.03.2017 р. та №566 від 31.03.2017 року.

Тобто, на день смерті матері ОСОБА_6 її син, ОСОБА_7 разом зі спадкодавцем не проживав.

За наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що син спадкодавця ОСОБА_6 , спадкоємець, який мав право на обов`язкову частку, ОСОБА_7 , спадщину не прийняв, що спростовує доводи апелянта ОСОБА_2 про спадкування спадкоємцями після смерті ОСОБА_7 обов`язкової частки.

Частина 1 ст. 1276 ЦК України передбачає, що якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Зважаючи на особистий характер права на обов`язкову частку у спадщині, таке право не входить до складу спадщини і не може бути передано спадкоємцям в порядку спадкування (спадкова трансмісія).

Наведене спростовує доводи апелянта ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_12 , у поданій ним заяві про приєднання до апеляційної скарги щодо спадкування обов`язкової частки.

Постановою приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Кенцало Л.В. від 21.07.2017 року, ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 , після померлої ОСОБА_6 , оскільки відсутні документи, що посвідчуються право власності на даний житловий будинок.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 17.02.2017 року, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно із відповіддю Яворівської державної нотаріальної контори №247/01-16 від 14.05.2021 року та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №64716068 від 14.05.2021 року, спадкова справа після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в Яворівській державній нотаріальній конторі та в інших нотаріальних конторах не заводилась.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.

Згідно зі ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.ст.1216, 1217, 1218, 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У разі неприйняття спадщини або в разі відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом право на спадкування одержують спадкоємці за законом.

Частиною 3 ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строк встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частиною 5 ст.1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Положеннями ч.1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов до вірних та обгрунтованих висновків про те, що саме позивач ОСОБА_1 є спадкоємицею на 1/7 частину спірного житлового будинку за заповітом після смерті ОСОБА_6 від 24.10.2008 року, однак відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок унеможливлює належне оформлення спадкових прав, тому суд вважав, що за ОСОБА_1 слід визнати в судовому порядку право власності на 1/7 частину спірного житлового будинку в порядку спадкування за заповітом, а тому суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню.

Доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що господарство батьків належало до робітничого двору, а відтак після смерті батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , відкрилася спадщина на 1/2 спірного будинковолодіння, яка належала батькові як спільне майно подружжя, у якому її матір, ОСОБА_6 , успадкувала 1/8 частку, а відтак матері на день смерті належало 5/8 частин спірного будинковлодіння, спростовуються долученими до матеріалів справи копіями з погосподарських книг, у яких зазначено, що двір є колгоспним.

Належних та допустимих доказів на спростування таких висновків суду ОСОБА_1 , всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, суду не надала, як і не надала належних та допустимих доказів на підтвердження належності господарства до робітничого двору.

Покликання на копію з погосподарської книги за 1977 рік, як таку, що підтверджує належність господарства до робітничого двору, спростовуються зазначеними у ній записами про те, що суспільна група господарства - колгоспна, і голова двору, ОСОБА_6 була колгоспницею колгоспу «Прогрес», а відтак двір не міг бути робітничим.

Враховуючи копії з погосподарських книг, довідку Нагачівської сільської ради Яворівського району Львівської області, долучених до матеріалів справи, з огляду на час будівництва спірного житлового будинку, який був збудований в 1974 році (а.с.102), за відсутності належних та допустимих доказів будівництва спірного житлового будинку батьком відповідача, ОСОБА_7 , чи іншими особами, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апелянта ОСОБА_2 , його представника про те, що ОСОБА_6 за життя не набула права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , а відтак такий не підлягає спадкуванню після її смерті.

Доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , до якої приєднався його представник ОСОБА_12 -залишити без задоволення.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 15 червня 2021 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14.04.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк