Справа № 344/5253/21
Провадження № 22-ц/4808/476/22
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Пацаган В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про визнання пунктів кредитного договору недійсними, застосування наслідків недійсності, повернення надмірно сплачених коштів, визнання зобов`язань за кредитним договором, договором іпотеки, поруки припиненими та зобов`язання вчинити дії за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 20 грудня 2021 року під головуванням судді Мелещенко Л.В. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до АТ «Дельта Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про визнання пунктів кредитного договору недійсними, застосування наслідків недійсності, повернення надмірно сплачених коштів, визнання зобов`язань за кредитним договором, договором іпотеки, поруки припиненими та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позову зазначив, що 14 березня 2007 року між ним на Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанком» був укладений кредитний договір № 34/КВ/Ф-07, згідно якого йому на споживчі цілі було видано кредит у розмірі 39 200 доларів США, термін дії - до повного виконання сторонами взаємних зобов`язань.

01 липня 2010 року право вимоги від ТОВ «Укрпромбанком» перейшло до АТ «Дельта Банк».

Відповідно до пункту 1.6 кредитного договору, встановлюється одноразова комісія за надання кредиту у розмірі 1,5 % від суми кредиту, що становить 588 доларів США. Комісія за видачу готівки становить 117,60 доларів США, що передбачено пунктом 1.8 договору. Разом сума становить 705,60 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 04 травня 2021 року становить 19 721,52 грн.

Відповідно до пункту 5.3 кредитного договору, у випадку порушення позичальником обов`язків, передбачених договором, банк має право вимагати від позичальника штраф у розмірі 50% від суми кредиту за кожен випадок такого порушення. Згідно пункту 5.2 кредитного договору, позичальник має сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України за кожен день прострочення платежу по процентах, комісіях та інших платежів.

Також кредитний договір № 34/КВ/Ф-07 був забезпечений іпотекою нерухомого майна від 14 березня 2007 року та порукою від 14 березня 2017 року № 34/П-07. Відповідно до пункту 6.2 договору іпотеки, він діє до повного виконання основного зобов`язання по кредитному договору. Згідно пункту 9 договору поруки, він діє до повного виконання основного зобов`язання по кредитному договору боржником чи поручителем.

Посилаючись на несправедливість умов кредитного договору та на те, що на момент подачі позовної заяви заборгованість по тілу кредиту, відсотках та пенях відсутня, просив: визнати недійсними з моменту укладення пункти 1.6, 1.8, 5.2, 5.3 кредитного договору № 34/КВ/Ф-07 від 14 березня 2007 року та застосувати наслідки недійсності; стягнути з відповідача надмірно сплачені кошти у розмірі 19 721,52 грн; визнати зобов`язання за кредитним договором, договором іпотеки, договором поруки припиненими, зобов`язати відповідача здійснити дії щодо зняття заборони відчуження нерухомого майна, переданого в іпотеку.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Вказує, що посилання суду першої інстанції на те, що він був повністю і безпомилково обізнаний з усіма умовами кредитного договору та прийняв їх, є такими, що не відповідають дійсності та передчасними.

Зазначає, що за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Строки виконання зобов`язань за оспорюваними пунктами кредитного договору в договорі не встановлені. Це стосується і сплати штрафу, розмір якого станом на 04.11.2019 становить 1 939 470,49 грн. Згідно п. 7.3. кредитного договору договір діє до повного виконання сторонами взаємних зобов`язань.

Таким чином, перебіг строку позовної давності для оскарження позивачем розпочався 04.11.2019 з документально підтвердженого моменту, коли у відповідача виникло право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Цей строк позовної давності спливає 04.11.2022.

Також такими несправедливим нарахуванням штрафних санкцій попри відсутність заборгованості за кредитом порушується його право власності як іпотекодавця. Таке порушення є триваючим, тому строки давності до таких випадків не застосовуються поки триває таке порушення.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Сторони в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час і місце слухання справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін та їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Встановлено, що 14 березня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», Банком, та ОСОБА_1 , Позичальником, був укладений кредитний договір № 34/КВ/Ф-07, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику кредит у розмірі 39 200,00 доларів США (пункт 1.1), строк кредитування - 120 місяців (пункт 1.2), дата повернення кредиту 13 березня 2017 року (пункт 1.3), мета кредитування споживчі цілі (пункт 1.4), процентна ставка за користування кредитом 14,6 % річних (пункт 1.5), комісія за надання кредиту 1,5 % (одноразово) від суми кредиту (пункт 1.6), комісія за користування кредитом відсутня (пункт 1.7), комісія за видачу готівкових коштів 0,3% (одноразово) від суми кредиту (пункт 1.8), комісія за дострокове проведення розрахунків по кредиту відсутня (пункт 1.9). Комісія за надання кредиту в післяопераційний час 100,00 грн (пункт 1.10) (а.с.6-12).

14 березня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», Іпотекодержателем та ОСОБА_1 , Іпотекодавцем, був укладений договір іпотеки, за умовами якого предметом іпотеки є: складські приміщення, загальною площею 489,6 кв.м, що знаходяться в АДРЕСА_1 , що належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 19 жовтня 2001 року, загальна вартість складських приміщень становить 227 405,00 грн; земельна ділянка, площею 0,1475 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 24 березня 2006 року, вартість грошової ділянки становить 23644,25 грн; земельна ділянка площею 0,0687 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , що належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 24 березня 2006 року, експертна грошова вартість земельної ділянки становить 2720 грн (а.с.13-16).

14 березня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», Кредитором, ОСОБА_2 , поручителем, та ОСОБА_1 , боржником, укладений договір поруки 34/П-07, згідно умов якого поручитель поручається перед Кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором № 34/КВ/Ф-07 від 14 березня 2007 року, за яким останній зобов`язаний до 13 березня 2017 року повернути кредит у розмірі 39 200,00 доларів США, сплатити щомісячні проценти в розмірі 14,6 % річних, штрафні санкції у розмірі і у випадках, передбачених Кредитним договором (а.с.17-18).

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором кредиту №34/КВ/Ф-07 від 14 березня 2007 року, загальна заборгованість ОСОБА_1 перед банком станом на 04 листопада 2019 року становить 1 939 470,49 грн, що складається з суми заборгованості за кредитом у розмірі 0,00 грн, суми заборгованості за відсотками у розмірі 0,00 грн, пенею у розмірі 0,00 грн, штрафу (50 % від суми кредиту, пункт 5.3, кількість порушень-4) у розмірі 1 939 470,49 грн (а.с.19-20).

Відповідно до довідки Акціонерного товариства «Дельта Банк», заборгованість за кредитним договором №34/КВ/Ф-07 від 14 березня 2007 року станом на 01 червня 2021 року складає 0,00 грн, в тому числі тіло кредиту у розмірі 0,00 грн, відсотки у розмірі 0,00 грн, пеня у розмірі 0,00 грн (а.с.44).

05 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ліквідатора Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» з заявами про звільнення майна, що передано в іпотеку та про надання актуального розрахунку заборгованості (а.с.53-56).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, ОСОБА_1 на праві приватної власності належать гараж НОМЕР_1 у гаражно-будівельному кооперативі, земельна ділянка, кадастровий номер :02:003:0050, земельна ділянка, кадастровий номер :02:003:0049, земельна ділянка, кадастровий номер :02:002:0855, крамниця промпродтоварів з офісом, за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка, кадастровий номер :02:002:0211, земельна ділянка, кадастровий номер :02:004:0107, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , склади за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка кадастровий номер :02:002:0256, будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 57-66).

За положеннями частини першої статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно положень частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 Цивільного кодексу України).

Оскільки відповідно до умов спірного кредитного договору №34/КВ/Ф-07 від 14 березня 2007 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 зазначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Крім того, на зазначені правовідносини поширюється і дія статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема частиною четвертою цієї статті передбачено права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати, зокрема і на стадії виконання договору споживчого кредиту, а саме: право не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах.

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16.

Пунктами 1.6, 1.8 кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує комісію за надання кредиту та комісію за видачу готівкових коштів.

Пункт 5.3 кредитного договору про те, що у випадку порушення позичальником своїх обов`язків, передбачених цим договором (крім тих, що зазначені в пункті 5.2 цього договору), банк має право вимагати від позичальника, а позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 50 % від суми кредиту за кожен випадок такого порушення, є умовою про встановлення жорстких обов`язків споживача і, відповідно, несправедливими умовами договору.

Суд першої інстанції вказує на те, що банк не дотримався вимог пункту 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, оскільки банк не має права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь або що їх вчиняє банк або споживач із метою встановлення, зміни або припинення правовідносин, а також встановлювати жорсткі обов`язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом банку.

В свою чергу пункт 5.2 оспорюваного договору, який передбачає, що у випадку порушення строків повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним, комісій та інших платежів, передбачених цим договором, банк має право вимагати, а позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення за кожний день прострочення від суми простроченої заборгованості, відповідають вимогам пункту 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168.

ПАТ «Дельта Банк» було заявлено про застосування строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 (а.с.42-43).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» (далі-Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність належить до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах: процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Судом встановлено, що позивач обізнаний про умови кредитного договору, зокрема, з оскаржуваними його пунктами з 14 березня 2007 року, а з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся у квітні 2021 року.

Суд у оскаржуваному рішенні зазначив, що є підстави вважати, що позивачем пропущено без поважних причин позовну давність для звернення до суду з вимогами щодо визнання недійсним пунктів 1.6, 1.8, 5.3 кредитного договору, які на думку суду є обґрунтованими, оскільки саме з дати укладення договору починається перебіг позовної давності.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 в частині визнання несправедливими умови пунктів 1.6, 1.8, 5.3 кредитного договору, проте судом, враховано, що позивач пропустив строк позовної давності і у позові в цій частині відмовив за спливом позовної давності.

Однак вимоги в частині визнання недійсним пункту 5.2 спірного договору судом першої інстанції визнані необґрунтованими.

Доводи апелянта щодо передчасності висновків суду першої інстанції про те, що він був повністю і безпомилково обізнаний з усіма умовами кредитного договору та прийняв їх є необґрунтованими.

Про обізнаність з умовами кредитного договору свідчить підпис позивача на кредитному договорі від 14 березня 2007 року і щодо його укладення позивач не заперечував.

Крім того, відповідно до пункту 4.2.6 кредитного договору № 34/КВ/Ф-07 від 14 березня 2007 року до моменту отримання кредиту позичальник зобов`язаний внести на користь банку комісію, зазначені в п.п. 1.6, 1.8., що і було зроблено позивачем, до надання йому кредиту.

Також з цих підстав є необґрунтованими доводи позивача щодо стягнення надмірно сплачених коштів у розмірі 19 721,52 грн. Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні такої вимоги і з таким висновком погоджується колегія суддів апеляційного суду, оскільки про сплату таких коштів було відомо позивачу ще при укладенні кредитного договору, з такими умовами договору він погодився і на виконання таких сплатив ці кошти з метою отримання кредиту.

Доводи апелянта про те, що за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникло право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання, а строки виконання зобов`язань за оспорюваними пунктами кредитного договору в договорі не встановлені, є невірними.

Судом встановлено, що позивач знав про умови кредитного договору з 14 березня 2007 року, однак з позовом звернувся у квітні 2021 року. При цьому умовами договору визначено строк кредитування - 120 місяців (пункт 1.2) та дату повернення кредиту 13 березня 2017 року (пункт 1.3).

Вищенаведене вказує на те, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з такими вимогами, оскільки саме з дати укладення договору починається перебіг позовної давності, з умовами якого він був ознайомлений та вчиняв дії на виконання таких.

Стосовно позовних вимог про визнання зобов`язань за кредитним договором, договором іпотеки, договором поруки припиненими, зобов`язати відповідача здійснити дії щодо виведення з іпотеки нежитлових приміщень суд зазначив що, згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 559 ЦК України визначено підстави припинення поруки. Так, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не погодився забезпечувати виконання зобов`язання іншим боржником у договорі поруки чи при переведенні боргу. Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання. Ліквідація боржника - юридичної особи не припиняє поруку, якщо до дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про припинення боржника - юридичної особи кредитор звернувся до суду з позовом до поручителя у зв`язку з порушенням таким боржником зобов`язання.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що майновий поручитель - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника за основним зобов`язанням, яке виникає за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Встановлено, що відповідач не надав позивачу будь-якої відповіді про результати розгляду заяв від 05 липня 2021 року про звільнення майна, що передано в іпотеку.

Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 складена 05 липня 2021 року, та цього ж дня ОСОБА_1 звертався до ліквідатора з заявами про звільнення майна, що передано в іпотеку та про надання актуального розрахунку заборгованості, однак жодних відповідей від відповідача про результати розгляду заяв про звільнення майна, що передано в іпотеку не надано. Такі заяви позивачем направлені банку після звернення з цим позовом до суду, тому немає підстав вважати, що його права як іпотекодавця порушені на даний час.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про передчасність їх заявлення і визнав такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо доводів апелянта про несправедливість нарахуванням штрафних санкцій за кредитом і це порушує його право власності як іпотекодавця, то слід зазначити, що позивач станом на 04 листопада 2019 року мав заборгованість перед відповідачем у вигляді штрафу, що також підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 19).

Однак згодом до матеріалів справи долучено іншу довідку Акціонерного товариства «Дельта Банк», відповідно до якої заборгованість за кредитним договором №34/КВ/Ф-07 від 14 березня 2007 року станом на 01 червня 2021 року відсутня.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування чи зміни з мотивів, наведених у апеляційних скаргах, не встановлено.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 20 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 квітня 2022 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин