ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2022 року м.Суми

Справа №576/195/21

Номер провадження 22-ц/816/302/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 25 листопада 2021 року в складі судді Сапона О.В., ухвалене в м. Глухів,

В С Т А Н О В И В:

27 січня 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Свої вимоги мотивував тим, що 05 листопада 2018 року між ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики грошей, який посвідчений приватним нотаріусом Глухівського міського нотаріального кругу Сумської області за реєстровим номером 1380. Згідно договору ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 120 000 грн, що в еквіваленті складає 4300 доларів США, та які останній зобов`язується повернути частинами або повною сумою до 01 березня 2020 року включно. Також сторони у договорі домовились про те, що у разі прострочення позичальником строку позиченої суми грошових коштів він несе відповідальність перед позикодавцем відповідно до вимог діючого законодавства України, а позичальник має право вимагати при цьому повернення йому позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення.

Також обґрунтовував позов тим, що 28 вересня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір передачі прав за договором позики грошей від 05 листопада 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Глухівського міського нотаріального кругу Боряком Д.Ю. за реєстровим номером 1380, згідно якого позивач отримав право вимагати від відповідача виконання грошових зобов`язань. 18 листопада 2020 року відповідачу ОСОБА_2 надіслано лист, яким його повідомлено про укладення зазначеного договору. Однак, до теперішнього часу відповідач своє зобов`язання не виконав, борг не повернув.

Станом на 20 січня 2021 року ОСОБА_2 має заборгованість у розмірі 135 693,09 грн., з яких: 120 000 грн - сума заборгованості, 7 493,99 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань, 4 992 грн - інфляційні збитки, 3 207,10 грн - відсотки за користування грошовими коштами, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 25 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05 листопада 2018 року в розмірі 132 485,99 грн.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1324,77 грн витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що місцевий суд не повідомив його про відновлення провадження у справі, а також про розгляд справи.

Також посилається на ч. 2 ст. 517 ЦК України та вказує, що він не отримував жодних повідомлень про переуступку ОСОБА_4 права вимоги до нього позивачу ОСОБА_1 , а надані документи підтверджують відсутність надання доказів переходу прав до нового кредитора.

Крім того, стверджує про те, що укладений між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 договір уступки є договором факторингу, який може бути укладений виключно банком або іншою фінансовою установою, про що, зокрема, свідчать різниця у сумі основного боргу та суми сплаченої позивачем ОСОБА_4 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Кобилянський М.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі заявлено клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі № 369/4801/21 про визнання договору позики недійсним, проте дане клопотання задоволенню не підлягає, оскільки на виконання положень п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України відповідачем не доведена об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, а тому колегія суддів апеляційного суду вважає, що зупинення провадження призведе до затягування строків розгляду справи і є процесуально недоцільним, оскільки обставин, які унеможливлюють розгляд даної цивільної справи, не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на 1 січня 2022 року: 2481 * 100 = 248100 грн), розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 05 листопада 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошей, який посвідчений приватним нотаріусом Глухівського міського нотаріального кругу Сумської області Боряком Д.Ю. за реєстровим номером 1380, згідно якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 120 000 грн, що в еквіваленті складає 4300 доларів США, та які останній зобов`язався повернути частинами або повною сумою до 01 березня 2020 року включно без сплати відсотків за користування. У разі прострочення позичальником строку позиченої суми грошових коштів він несе відповідальність перед позикодавцем відповідно до вимог діючого законодавства України, а позичальник має право пред`явити вказаний договір до стягнення в строки і порядку, що передбачені чинним законодавством України у разі несвоєчасного повернення суми позичених грошових коштів та вимагати при цьому повернення йому позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення (а.с. 9).

28 вересня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір передачі прав за договором позики грошей від 05 листопада 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Глухівського міського нотаріального кругу Боряком Д.Ю., згідно якого позивач ОСОБА_1 отримав право вимагати від відповідача ОСОБА_2 виконання грошових зобов`язань у сумі 120 000 грн за договором позики грошей від 05 листопада 2018 року (а.с. 10-11). ОСОБА_5 (цедент) передав ОСОБА_1 (цесіонарію) всі необхідні документи, що підтверджують права вимоги, які відступаються за цим договором, що підтверджується актом до договору передачі прав за договором позики від 05 листопада 2018 року (а.с. 12).

Відповідачу надіслано повідомлення про відступлення права вимоги за договором позики та повідомлення про зміну кредитора, що підтверджується відповідними квитанціями та накладними ПАТ «Укрпошта» (а.с. 13-17).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності порушення позичальником умов договору позики та вважав, що з нього на користь позикодавця підлягає стягненню заборгованість, яка виникла внаслідок неналежного виконання зобов`язань за цим договором в сумі 132485,99 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду. Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 25 листопада 2021 року ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Переглядаючи справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги за наявними в ній доказами, колегія суддів виходить з наступного.

Так, поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Наявний в матеріалах справи договір позики містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення, що становить основний зміст та істотні обставини позичкового зобов`язання, передбаченого частиною першою статті 1046 ЦК України і є належним доказом укладення між сторонами позики вищевказаної грошової суми.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України (частина перша статті 1050 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У частині другій статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з урахуванням наведених норм закону та належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку, що ОСОБА_6 на підставі договору відступлення прав вимоги (цесії) від 28 вересня 2020 року набув право вимоги, належне ОСОБА_4 , та став кредитором ОСОБА_2 за договором позики від 05 листопада 2018 року, який належним чином свої зобов`язання щодо своєчасного повернення боргу за договором позики не виконав, а тому з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення грошові кошти в сумі 132 485,99 грн. Розмір заборгованості відповідно до змісту апеляційної скарги відповідачем не оспорюється.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що місцевий суд не повідомив його про відновлення провадження у справі, а також про розгляд справи, є безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції необхідні процесуальні документи були направлені відповідачу за його зареєстрованим місцем проживання, проте поштове відправлення повернулося, причиною повернення згідно довідки Укрпошти є те, що адресат відсутній за вказаною адресою. Повернення поштового відправлення з такою відміткою вважається належним повідомленням відповідача згідно норм ЦПК України, а також згідно практики Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Крім того, відповідач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

За ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Особа на власний розсуд користується своїми процесуальними правами та обов`язками відповідно до зазначених положень, а також положень, визначених ст. ст 43, 49 ЦПК України, але зобов`язана здійснювати їх добросовісно (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).

Також слід відмітити, що в Україні діє система публікації відомостей про час та місце розгляду справи в мережі Інтернет на сайті «Судова влада» і відповідач має усі можливості з отримання інформації про розгляд його справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не отримував жодних повідомлень про переуступку ОСОБА_4 права вимоги до нього позивачу ОСОБА_1 , а надані документи підтверджують відсутність надання доказів переходу прав до нового кредитора, не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи вбачається, що 28 вересня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір передачі прав за договором позики грошей від 05 листопада 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Глухівського міського нотаріального округу Боряком Д.Ю. за реєстровим номером 1380, згідно якого позивач отримав право вимагати від відповідача виконання грошових зобов`язань. 18 листопада 2020 року відповідачу ОСОБА_2 надіслано лист, яким його повідомлено про укладення зазначеного договору (т. 1 а.с. 15-16).

Оскільки ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про заміну кредитора, то до моменту ухвалення судового рішення по суті останній був обізнаним про нового кредитора.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 договір уступки є договором факторингу, який може бути укладений виключно банком або іншою фінансовою установою, про що, зокрема, свідчать різниця у сумі основного боргу та суми, сплаченої позивачем ОСОБА_4 , є безпідставними, оскільки позивач отримав право вимоги до відповідача на підставі договору передачі прав за договором позики грошей, який є нотаріально посвідчений, як і попередній договір позики, укладений з дотриманням вимог Цивільного кодексу України, є дійсним і відповідачем в судовому порядку не оспорювався.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що мотивовані висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону та на підставі позицій сторін, висловлених в суді першої інстанції, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, і які були обґрунтовано спростовані. При цьому колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі Руїз Торія проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

З огляду на наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення. Вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, перевірив їх доводи і заперечення, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 25 листопада 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. І. Собина

Т. А. Левченко