Номер провадження: 22-ц/813/2146/22
Головуючий у першій інстанції Літвінова І. А.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сидоренко А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (правонаступник Акціонерного товариства «Укрсоцбанк»), Державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича про визнання протиправними, скасування рішення державного реєстратора та припинення права власності,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

25 листопада 2019 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича, Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання неправомірними дії та скасування запису про державну реєстрацію права власності, в якій позивач просить суд: визнати неправомірними дії Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» щодо звернення стягнення за Іпотечним договором від 26.06.2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. за № 1365 способом набуття права власності на нерухоме майно на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,5 м? (номер об`єкта РПВН: 19090795) за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», реєстрації права власності шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав; скасувати запис № 32587411 від 29.07.2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності Акціонерного Товариства «Укрсоцбанк» стосовно квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,5 м?, який прийнято на підставі рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» - Манюти Сергія Васильовича про державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що йому на праві приватної власності належало нерухоме майно квартира, загальною площею 62,5 м? і житловою площею 36,7 м?, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 02.12.2002 року за реєстровим № 18497, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. та зареєстрованого комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» за номером запису: 318 в книзі: 454пр-105 та 19.11.2015 року в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 12120291, номер РПВН: 19090795.

Випадково 21.10.2019 року ОСОБА_1 з відомостей, що містяться у Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, стало відомо, що 29.07.2019 року о 12:13:18 відбулася реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_2 , за Акціонерним Товариством «Укрсоцбанк», реєстраційний номер запису про право власності № 32587411. Підставою виникнення права власності на квартиру за Акціонерним Товариством «Укрсоцбанк» є іпотечний договір, серія та номер 1365, Договір про внесення зміни, серія та номер 761, виданий 23.07.2009, видавник: приватний нотаріус Трофімець В.В., видавник: акціонерне товариство «Укрсоцбанк».

26.06.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої сторони, був укладений Договір кредиту за №2007/13-2.06, відповідно до умов якого банк надає позичальникові кредит у розмірі 145000,00 доларів США на споживчі цілі строком до 25 червня 2022 року виходячи зі ставки 13,35% річних, а останній в свою чергу зобов`язується повернути кредит та платити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором.

Також, в цей же день, між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. за реєстровим № 1365 про забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за Договором надання кредиту за № 2007/13-2.06/418.

За вказаним Іпотечним договором ОСОБА_1 передано в іпотеку нерухоме майно трьохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 23.07.2009 року підписано Договір про внесення змін № 1 до Іпотечного договору, посвідченого (з майновим поручителем) 26.06.2006 року приватним нотаріусом Одеського МНО Трофімець В.В. за № 1365, який посвідчено приватним нотаріусом Трофімець В.В. за реєстровим № 761. Відповідно до Іпотечного договору від 26.06.2007 року та Договору про внесення змін № 1 Іпотечного договору від 23.07.2009 року, АТ «Укрсоцбанк» є Іпотекодержателем, а ОСОБА_1 Іпотекодавцем.

За цим договором Іпотекодавець надав в іпотеку Іпотекодержателю квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у якості забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за Договором про надання кредиту № 207/13-2,6/418 від 26.06.2007 року. ОСОБА_1 не підписував Іпотечний договір на забезпечення зобов`язань ОСОБА_2 за Договором кредиту за № 2007/13-2.06. 26.06.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої сторони, був укладений інший кредитний договір Договір кредиту за № 2007/13-2.06. Численними судовими рішеннями у справі № 521/436/13-ц було встановлено факт, що 26 червня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» з однієї сторони, та ОСОБА_2 з іншої сторони, був укладений кредитний договір за № 2007/13-2.06 (а не Договір про надання кредиту № 2007/13-2.06/418). Оскільки іпотечний договір між сторонами було укладено 17 березня 2006 року, то застосуванню до спірних правовідносин підлягає ЗУ «Про іпотеку» в редакції 24 січня 2006 року.

Укладаючи у 2006 році іпотечний договір, ОСОБА_1 не узгоджував з іпотекодержателем умови про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором нотаріусом, а відповідно таку згоду він не надав, а надав згоду на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги у порядку, визначеному ст. 37 Закону, тобто в порядку укладення окремого договору про задоволення таких вимог, який і міг бути єдиною підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Враховуючи відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором, ненадання такого договору державному реєстратору Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюті С.В. та залишення ним без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, дії АТ «Укрсоцбанк» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб набуття права власності на квартиру шляхом реєстрації цього права власності на спірну квартиру є незаконним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк» (правонаступник Акціонерного товариства «Укрсоцбанк»), Державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С.В. про визнання протиправними та скасування рішення державного реєстратора та припинення права власності задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С.В. про державну реєстрацію права власності індексний номер: 47988508 від 29.07.2019 року щодо реєстрації права власності за Акціонерним Товариством «Укрсоцбанк» на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,5 кв.м. Припинено право власності АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», на об`єкт нерухомого майна квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,5 кв.м..

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі АТ «Альфа-Банк» просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблені помилкові висновку про задоволення позовної заяви.

Сповіщення сторін.

Про судове засідання, призначене на 28 вересня 2022 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повне судове рішення виготовлено 10 жовтня 2022 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 26 червня 2007 року між ОСОБА_3 та АТ «Укрсоцбанк» було укладено Кредитний договір № 2007/13-2.06/418, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у сумі 145 000,00 дол. США.

В якості забезпечення вказаного кредитного договору, 26 червня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та АТ «Укрсоцбанк» був укладений договір іпотеки, предметом якого є трьохкімнатна квартира площею 62,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.21-26).

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, рішенням державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47988508 від 29 липня 2019 року, право власності на спірну квартиру зареєстровано за іпотекодержателем - АТ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного застереження, що містилося в іпотечному договорі.

Згідно із рішення № 5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року було затверджено передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «АЛЬФА-БАНК» з дати визначеної у передавальному акті, а саме - з 15.10.2019 року.

Протоколом №4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «АЛЬФА-БАНК» від 15.10.2019 року було вирішено затвердити Передавальний акт.

03 грудня 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено запис №400282 про припинення АТ «Укрсоцбанк» та зазначено дані про правонаступника припиненої юридичної особи, яким є АТ «АЛЬФА-БАНК».

Отже, відповідач АТ «Альфа-Банк» є правонаступником АТ «Укрсоцбанк».

Надаючи правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд першої інстанції правильно зазначив наступне.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII), підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас вищезазначений Закон ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірна квартира площею 62,5 кв.м не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк», правоступником якого є АТ «Альфа-Банк», як забезпечення виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Доказів наявності у позивача іншого нерухомого житлового майна, матеріали справи не містять, а таких доказів відповідач суду не надав.

Отже, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Укрсоцбанк», а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року №644/3116/18, від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. Підстав для відступу від цих висновків, суд першої інстанції правильно не знайшов.

Обираючи спосіб задоволення позову суд враховує приписи частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», (в редакції, чинній на момент постановлення рішення), яка передбачає, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав.

Отже, чинним законодавством, що регулює порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, чітко врегульований порядок та спосіб виконання рішення суду, яким визнається неправомірна державна реєстрація права власності на нерухоме майно. Вказаний порядок передбачає неможливість у судовому порядку скасовувати чи вилучати записи з Державного реєстру прав. Натомість передбачено можливість скасування рішення державного реєстратора з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав на нерухоме майно.

При цьому застосовуючи до спірних правовідносин саме цю редакцію ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто яка викладена в редакції Законів № 159-IX від 03.10.2019, № 340-IX від 05.12.2019, суд виходить з того, що фактично законодавець в ході судового розгляду змінив порядок виконання судового рішення про визнання незаконною державної реєстрації речового права на нерухоме майно, змінив порядок захисту цивільного права у таких випадках та встановив імперативну заборону на вилучення чи скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому суд застосовує саме той спосіб захисту цивільного права, про який просить позивач.

Після ухвалення судового рішення Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року по справі №464/8589/15-ц, Велика Палата Верховного Суду підтвердила свою раніше прийняту правову позицію, тому застосуванню підлягає положення частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» про обов`язковість для судів висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вказані позиції Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку, що за наслідками прийнятого державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С.В. рішення про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 , за АТ «Укрсоцбанк», фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Крім того, вирішуючи справу по суті, судом окремо надається правова оцінка обраного позивачем способу захисту.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту.

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судове рішення виготовлено 10 жовтня 2022 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк