Справа № 523/825/22
Провадження №2/523/2428/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2022 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Дяченко В.Г.,

секретар судового засідання Мішаглі Л.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні, цивільну справи за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Одеська обласна клінічна лікарня Одеської обласної ради», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Фонд соціального страхування України Управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області про встановлення факту отримання травми на виробництві та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Суворовського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Одеська обласна клінічна лікарня Одеської обласної ради», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Фонд соціального страхування України Управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області про встановлення факту отримання травми на виробництві та зобов`язання комунальне підприємство КУ «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради, надати, скласти акт ф. Н-1, нещасного випадку, який трапився на виробництві 18.07.2008 р.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 18.07.2008 року під час виконання нею службових обов`язків, близько 13:30 год., знаходячись у вестибюлі першого поверху приміщенні КУ «Одеська обласна клінічна лікарня», прибиральниця господарської частини ОСОБА_2 , нанесла тілесні ушкодження ОСОБА_1 середньої ступені тяжкості.

Внаслідок завданих ушкоджень позивач отримала закриту черепно-мозкову травму в формі струсу головного мозку, закритий перелом середньої фаланги ІV пальця, синці обох боків обличчя, вивих шийного хребця.

Рішенням від 12 липня 2012 року, Суворовським районним судом м.Одеси, ОСОБА_2 визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого ст.122 ч.1 КК України.

21.07.2008 р. за наказом №113 від 21.07.2008 року, головного лікаря Одеської обласної клінічної лікарні Калинчука С.В., була створена комісія по розслідуванню нещасного випадку, в результаті чого був складений акт, за формою Н-5 нещасний випадок не пов`язаний з виробництвом.

Позивач з вище зазначеним актом не згодна, вважає що це був нещасний випадок на виробництві, за таких обставин позивач з метою захисту своїх прав звернулася до суду із позовом.

07.04.2022 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає що відповідач з позовом не згоден, в задоволенні позовних вимог просить відмовити, зазначає що відповідачем порушено строк позовної давності, також посилається на рішення Суворовського районного суду від 28 лютого 2020 року, в якому встановлювались саме ці обставини на які посилається позивачка, були вже досліджені та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , було відмовлено,

Позивач та її представник в судовому засіданні позов просили задовольнити у повному в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовну заяву не визнав, просив відмовити.

Судом встановлено, що 18.07.2008 року о 12 годині 30 хвилин знаходячись на першому поверсі в приміщенні Одеської обласної клінічної лікарні, розташованої на м.Одеса, вул. Ак. Заболотного. 26, ОСОБА_2 вчинила сварку, в процесі якої завдала навмисно позивачу тілесні ушкодження середньої важкості згідно з висновком судово-медичної экспертизи № 4356 від 27.11.2008 року, у вигляді закритої черепно мозкової травми у формі струсу головного мозку, садно, синця на обличчі, заритий перелом основної фаланги 4 пальця лівої кисті, синець на обох стегнах.

Згідно з наказом № 113 від 21.07.2008 р. головного лікаря Одеської обласної клінічної лікарні було призначено комісію для проведення розслідування нещасного випадку на виробництві, який стався внаслідок конфлікту між позивачкою та ОСОБА_2

23.07.2008 р. складено, а 24.07.2008 року затверджено головним лікарем лікарні, акт розслідування нещасного випадку, що стався 18.07.2008 р. о 13год.00 хв. Згідно з вказаним актом комісією було встановлено, що у вестибюлі на першому поверсі ОКЛ виникла побутова сварка, яка переросла у сутичку між медичною сестрою для палат інтенсивної терапії відділення інтенсивної терапії ОСОБА_1 , і прибиральницею господарчої частини ОСОБА_2 , а також зроблено висновок, що нещасний випадок вважається не пов`язаним з виробництвом, не підлягає обліку, не страховий.

22.10.2012 р. було складено, а 23.10.2012 р. затверджено головним лікарем лікарні КУ «ООКЛ», акт розслідування нещасного випадку, що стався 18.07.2008 р. За змістом акту комісія, призначена наказом від 01.10.2012 р. №164, прийшла до висновку, що випадок не вважається пов`язаним з виробництвом.

Відповідно акту від 22.10.2012 року, було встановлено комісією, що сестра медична для палат інтенсивної терапії ОСОБА_1 18.07.2008 р. приступила до роботи о 08.00 год.. З 09.00 до 13.30 год. знаходилася на пункті заготовки крові. З 11.00 год. була відсутня на робочому місці і не виконувала ніякі доручення завідуючого відділенням лікарні та старшої медичної сестри (відповідно до пояснювальної записки завідуючого відділенням інтенсивної терапії ОСОБА_3 ). О 12.25 год. ОСОБА_1 пішла з документами на хворого ОСОБА_4 , до виконуючого обов`язки заступника головного лікаря з хірургії ОСОБА_5 для підпису останніх. Після підписання документів пішла до приймальної головного лікаря щоб проставити печатку, після виходу з приймальної ОСОБА_1 направилася в бік ортопедичного магазину у вестибюлі. Прибиральниця ОСОБА_2 прийшла у вестибюль головного корпусу для виконання своїх службових обов`язків. Напередодні вона отримала завдання від ОСОБА_6 , завідуючого господарством перевірити санітарний стан вестибюлю і при необхідності прибрати його. ОСОБА_1 побачивши ОСОБА_2 у вестибюлі, почала її ображати, в результаті чого зав`язалася бійка.

Позивач з даними актами категорично незгодна, вона стверджує що це була виробнича травма, просить скласти акт, про нещасний випадок пов`язаний з виробництвом, за формою Н-1.

Відповідно до вимог ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з нормами ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За нормами ч.2 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нормами ч.1та 2 ст.13 ЦПК України закріплено, що суд розглядає справи неінакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з вимогами ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №1105 від 23.09.1999 року (далі - Закон), підставою для оплати потерпілому витрат на медичну допомогу, проведення реабілітації у сфері охорони здоров`я, професійної та соціальної реабілітації, а також страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами.

А також важливим фактором є те, що ч. 2 ст. 36 Закону передбачено, що факт нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання розслідується в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, відповідно до Закону У країни "Про охорону праці".

Акт по формі Н-5 від 22.10.2012 року затверджувався згідно постанови КМУ № 1112 від 25.08.2004 року «Деякі питання розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві» (далі - постанова № 1112), про що зазначено у висновку комісії (п.6) Акту по формі Н-5 від 22.10.2012 року.

У відповідності до п. 59 постанови КМУ № 1112 у разі незгоди роботодавця, потерпілого або члена його сім`ї чи особи, яка представляє його інтереси, із змістом затвердженого акта форми Н-5, форми Н-1 (або форми НПВ) рішення спеціальної комісії може бути оскаржено у судовому порядку.

В даному випадку рішення комісії про затвердження Акту по формі Н-5 від 22.10.2012 року не оскаржувалось ОСОБА_1 , тобто Акт по формі Н-5 від 22.10.2012 року є діючим і для Управління Фонду буде також прийматись до уваги при зверненні ОСОБА_1 до органів Фонду.

Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ч. 2 ст.5 ЦГІК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

В даному випадку згідно п. 37 діючого на той час Порядку № 1112 контроль за своєчасністю і об`єктивністю розслідування нещасних випадків, їх документальним оформленням та обліком, виконанням заходів щодо усунення причин нещасних випадків здійснюють органи державного управління, органи державного нагляду за охороною праці, виконавча дирекція Фонду та її робочі органи відповідно до компетенції.

Громадський контроль здійснюють профспілки через свої виборні органи і представників, а також уповноважені найманими працівниками особи з питань охорони праці.

Зазначені у цьому пункті органи та особи мають право вимагати у межах своєї компетенції від роботодавця проведення повторного (додаткового) розслідування нещасного випадку, затвердження чи перегляду затвердженого акта форми Н-5, акта форми Н-1 (або форми НПВ), визнання нещасного випадку пов`язаним з виробництвом і складення акта форми Н-1, якщо ними виявлено порушення вимог цього Порядку чи інших нормативно-правових актів з охорони праці.

Згідно п. 38 Порядку №1112 посадова особа органу Держнаглядохоронпраці має право у разі відмови роботодавця скласти або затвердити акт форми Н-5, акт форми Н-1 (або форми НПВ) чи незгоди потерпілого або особи, яка представляє його інтереси, із змістом акта форми Н-5, акта форми Н-1 (або форми НПВ), надходження скарги або незгоди з висновками розслідування про обставини та причини нещасного випадку чи приховання нещасного випадку видавати обов`язкові для виконання роботодавцем або робочим органом виконавчої дирекції Фонду - у разі нещасного випадку з особою, яка забезпечує себе роботою самостійно, приписи за формою Н-9 згідно з додатком 8 щодо необхідності проведення розслідування (повторного розслідування) нещасного випадку, затвердження чи перегляду затвердженого акта форми Н-5, акта форми Н-1 (або форми НПВ), визнання чи невизнання нещасного випадку пов`язаним з виробництвом і складення акта форми Н-1 (або форми НПВ).

Рішення посадової особи органу Держнаглядохоронпраці (згідно Порядку, який діяв на момент складання Акту) може бути оскаржено у судовому порядку. На час розгляду справи у суді дія припису припиняється.

Тобто, в судовому порядку підлягає не встановлення факту нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, про те що зазначає позивач у позовних вимогах, а оскарження рішення посадової особи Держпраці щодо складання або відмови від складання роботодавцем актів по формі Н-1 та Н-5.

У Листі Верховного Суду України «АНАЛІЗ практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» вказано: Існують особливості щодо захисту особистих немайнових прав, визначені ст. 275 ЦК України, за якою захист цих прав здійснюється способами, встановленими гл.3 ЦК України і може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило порушення.

Так, ЦК України та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. Наприклад, земельне законодавство регулює відносини, у тому числі й цивільні, об`єктом яких є земля; сімейне законодавство містить норми щодо захисту цивільних прав, пов`язаних з сімейними відносинами, тощо. З урахуванням наведеного суд під час розгляду і вирішенні цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору.

У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК України, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення ст. 16 ЦК і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія ЦК України.

Як закріплено в нормі ч.4 ст.82 ЦПК України Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч.6 ст.82 ЦПК України).

Вироком Суворовського районного суду Одеської області від 12 липня 2012 року ОСОБА_2 була притягнута до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 122 КК України. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 листопада 2012 року, яка залишена без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2013 року, вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 12 липня 2012 року стосовно відповідача скасовано, а кримінальне провадження закрито зі звільненням ОСОБА_2 від відповідальності на підставі пункту «г» статті 1, статті 6 Закону України «Про амністію» від 12 грудня 2008 року.

28 лютого 2022 року, Суворовським районним судом м. Одеси, розглядалась цивільна справа № 523/11543/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунальної установи «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи», Комунального некомерційного підприємства «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради» про встановлення факту виробничої травми, зобов`язання провести повторне розслідування нещасного випадку на виробництві та повторне медичне обстеження з наданням висновку щодо втрати працездатності внаслідок отриманої травми на робочому місці, в задоволенні вимог було відмовлено.

Згідно Ухвали Верховного суду від 27 серпня 2021 року, рішення Суворовського районного суд м. Одеси від 28 лютого 2022 року по цивільній справі № 523/11543/18 залишено без змін та набрало законної сили.

Таким чином, Суворовським районним судом м. Одеси вже розглядалась справа за позовом того ж позивача ОСОБА_1 за участю тієї ж юридичної особи (Комунального некомерційного підприємства «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради») за тим самим предметом спору та з тих самих підстав, з урахуванням суду матеріалів кримінальної справи № 1527/1-771/11, що мають значення для розгляду цивільної справи.

Так, під час розгляду справи № 523/11543/18, Суворовським районним судом були з`ясовані всі обставини справи стосовно предмету позову на які посилається позивач у своїй позовний заяві, що сталися 18.07.2008 року в вестибюлі першого поверху КУ «Одеська обласна клінічна лікарня», а саме, особи, обставини, наслідки та висновки.

Під час розгляду справи було встановлено, що згідно наказу головного лікаря Комунальної установи «Одеська обласна клінічна лікарня» № 113 від 21.07.2008 року, було призначено комісію для проведення розслідування нещасного випадку на виробництві, який стався з позивачкою - ОСОБА_1 та ОСОБА_2

23.07.2008 року складено, а 24.07.2008 року затверджено головним лікарем лікарні акт розслідування нещасного випадку, згідно з котрим комісією було встановлено, що нещасний випадок вважається не пов`язаним з виробництвом, не підлягає обліку, не є страховим.

22.10.2012 року було складено, а 23.20.2012 року затверджено головним лікарем лікарні акт розслідування нещасного випадку, згідно з котрим, комісія прийшла до висновку, що випадок не вважається пов`язаним з виробництвом.

При цьому також було встановлено, що позивачка з 11:00 год., була відсутня на робочому місці і не виконувала ніякі доручення завідуючого відділенням, що було підтверджено пояснювальною запискою завідуючим відділенням інтенсивної терапії ОСОБА_3 .

Відповідно до п. 16 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві НПАОП 0.00-6.02-04, затвердженого ПКМУ № 1112 від 25 серпня 2004 року (діючого на момент настання нещасного випадку), нещасні випадки, пов`язані із завданням тілесних ушкоджень іншою особою, або вбивство працівника під час виконання чи у зв`язку з виконанням ним трудових (посадових) обов`язків чи дій в інтересах підприємства незалежно від порушення кримінальної справи розслідуються відповідно до цього Порядку. Такі випадки визнаються пов`язаними з виробництвом (крім випадків, що сталися з особистих мотивів).

Як було з`ясовано Суворовським районним судом м. Одеси під час розгляду справи № 523/11543/18, інцидент між позивачкою - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , стався саме з особистих мотивів на грунті особистих стосунків, що не було пов`язано з виконанням позивачем трудових обов`язків, що було підтверджено судом під час дослідження матеріалів кримінальної справи, а тому такий випадок не може бути визнаним пов`язаним з виробництвом, а позов є таким, що не підлягає задоволенню.

Згідно з пунктом 5 частини 1Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» нещасний випадок - обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов`язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров`ю або настала смерть.

Відповідно до частини другою статті 36 цього Закону факт нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання розслідується в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, відповідно до Закону України «Про охорону праці».

Згідно статті 171 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен проводити розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві відповідно до порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний організовувати розслідування нещасних випадків, професійних захворювань і аварій відповідно до положення, що затверджується Кабінетом Міністрів України за погодженням із всеукраїнськими об`єднаннями профспілок.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 року №1112 «Деякі питання розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві» затверджено Порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві (далі - Порядок) (діяв на момент настання нещасного випадку), який визначає процедуру проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій, що сталися на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності, виду економічної діяльності або в їх філіях, представництвах, інших відокремлених підрозділах чи у фізичних осіб - підприємців, які відповідно до законодавства використовують найману працю (далі - підприємство), а також тих, що сталися з особами, які забезпечують себе роботою самостійно, за умови добровільної сплати ними внесків на державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання (далі - особи, які забезпечують себе роботою самостійно).

Пунктом 7 Порядку передбачено, що розслідування проводиться у разі раптового погіршення стану здоров`я працівника або особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, одержання ними поранення, травми, у тому числі внаслідок тілесних ушкоджень, заподіяних іншою особою, гострого професійного захворювання і гострого професійного та інших отруєнь, одержання теплового удару, опіку, обмороження, у разі утоплення, ураження електричним струмом, блискавкою та іонізуючим випромінюванням, одержання інших ушкоджень внаслідок аварії, пожежі, стихійного лиха (землетруси, зсуви, повені, урагани тощо), контакту з представниками тваринного і рослинного світу, що призвели до втрати працівником працездатності на один робочий день чи більше або до необхідності переведення його на іншу (легшу) роботу не менш як на один робочий день, у разі зникнення працівника під час виконання ним трудових обов`язків, а також у разі смерті працівника на підприємстві (далі - нещасні випадки).

Відповідно до пункту 13 Порядку обстеження місця нещасного випадку, одержання пояснень потерпілого, свідків та причетних до нещасного випадку осіб, з`ясування обставин і причин нещасного випадку, визначення чи пов`язаний цей випадок з виробництвом, установлення осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці та складання акту розслідування нещасного випадку віднесено до компетенції утвореної роботодавцем комісії з розслідування нещасного випадку.

За пунктом 14 Порядку визнаються пов`язаними з виробництвом нещасні випадки, що стались з працівниками під час виконання трудових обов`язків, а також ті, що стались у період: перебування на робочому місці, починаючи з прибуття працівника на підприємство до його вибуття, який фіксується відповідно до правил внутрішнього трудового розпорядку, у тому числі протягом робочого часу, підготовки до роботи та приведення в порядок після закінчення роботи знарядь виробництва.

Відповідно до пункту 16 Порядку нещасні випадки, пов`язані із завданням тілесних ушкоджень іншою особою, або вбивство працівника під час виконання чи у зв`язку з виконанням ним трудових (посадових) обов`язків чи дій в інтересах підприємства незалежно від порушення кримінальної справи розслідуються відповідно до цього Порядку. Такі випадки визнаються пов`язаними з виробництвом (крім випадків, що сталися з особистих мотивів).

Як встановлено судом, однією з вимог позивача є поновлення пропущеного процесуального строку на подачу позовної заяви, посилаючись на те що починаючи з 2008 року по теперішній час, на протязі 10 років систематично проходила лікування в медичних закладах по реабілітації своєї травми, також в матеріалах справи наявна заява відповідача про застування строків позовної давності в порядку ч.3 ст. 267 ЦК України.

Відповідно до ч.1, ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 1, статті 257 ЦК України, встановлено загальну позовну давність у три роки.

Згідно ч. 1 та 2, статті 260 ЦК України, визначено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно до ч. 1, ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 263 ЦК України, визначено підстави для зупинення перебігу позовної давності, а саме:

1. Перебіг позовної давності зупиняється:

1) якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила);

2) у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом;

3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який реглює відповідні відносини;

4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших

створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан.

У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної

давності зупиняється на весь час існування цих обставин.

Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної

давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Відповідно до ч. 1, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим

Кодексом.

В порушення ч. 1, ст. 81 ЦПК України, позивачем не долучено до позовної заяви

медичних документів котрі підтверджували проходження лікування та реабілітації протягом 13

років, котрі не давали можливості позивачу звернутися до суду. Також, позивачем не зазначено

та не долучено до позовної заяви жодного документу, котрий давав би підстави для зупинення

перебігу позовної давності.

Відповідно до ч. З, ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за

заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У відповідності до ч, 4, ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, Суд вважає, що позивачем не доведено поважних та об`єктивних

причин пропуску позовної давності.

Враховуючи усі вищевикладені обставини, дослідивши всі докази наявні ві матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено порушення прав з боку відповідача, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 258-259, 263, 265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Одеська обласна клінічна лікарня Одеської обласної ради», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Фонд соціального страхування України Управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області про встановлення факту отримання травми на виробництві та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повне судове рішення складено 27.10.2022 року.

Суддя: