Ухвала

Іменем України

25 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 756/308/21

провадження № 61-10306ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 08 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 та виселити із вказаної квартири ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 .

Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 13 листопада 2020 року № НМК650938 вона набула право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Крім неї, у спірній квартирі також зареєстровані відповідачі, які не є членами її родини. 03 грудня 2020 вона звернулася до відповідачів з вимогою добровільно виписатися та залишити незаконно займану квартиру, надавши їм копії документів про право власності на квартиру, але вони відмовилися та заявили, що не будуть вчиняти жодних дій. Відповідачі без будь-яких правових підстав проживають в належній їй квартирі та чинять їй перешкоди у користуванні власністю. Крім цього, вона змушена оплачувати комунальні послуги відповідно до кількості зареєстрованих осіб.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 22 листопада 2021 року позов залишено без задоволення.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що не є підставою для виселення відповідачів сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке є втручанням у право на житло. Відмовляючи в задоволенні позову, суд врахував обізнаність позивача про осіб, які зареєстровані у придбаній нею квартирі на момент укладання відповідного правочину, відсутність в матеріалах справи доказів наявності у відповідачів у власності чи в користуванні іншого приміщення, придатного для їх проживання, строк їх проживання у спірній квартирі та дійшов висновку про існування достатніх та тривалих зв`язків відповідачів зі спірним житлом, втрата якого буде крайньою формою втручання у їх право на житло.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 листопада 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення. Позов задоволено. Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 із вказаної квартири. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що практика Європейського суду з прав людини не містить висновків про заборону виселення з квартири за позовом нового власника членів сім`ї колишнього власника, а лише вказує на необхідність оцінки пропорційності втручання у права відповідачів на житло з урахуванням конкретних обставин справи. В цій справі встановлено, що проживання відповідачів у спірній квартирі (яка має лише одну житлову кімнату) створює для позивача перешкоди в користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися і розпоряджатися власним майном. Натомість відповідачі не надали жодних доказів того, що в них відсутнє будь-яке інше житло, де вони можуть проживати, а також не довели, що виселення їх з належної позивачу квартири призведе до непропорційного втручання у їх права.

21 жовтня 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 від 29 вересня 2022 року на постанову Київського апеляційного суду від 08 червня 2022 року, в якій ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити без змін рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 листопада 2021 року.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що вона вважає укладений між ОСОБА_7 і ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири від 13 листопада 2020 року фіктивним. Про цей продаж її ніхто не повідомляв. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) сформулювала правові висновки про те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Не є підставою для виселення членів сім`ї власника, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики Європейського суду з прав людини. Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, а й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Такі ж правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 30 червня 2021 року у справі № 707/2425/19 (провадження № 61-1899св21). Апеляційний суд в цій справі не врахував вищезазначених висновків Верховного Суду та помилково задовольнив позов.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що за договором купівлі-продажу квартири від 13 листопада 2020 року, укладеним між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 .

У квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 - з 28 вересня 2004 року; ОСОБА_1 - з 28 вересня 2004 року; ОСОБА_6 - з 22 січня 2013 року.

03 грудня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до відповідачів з вимогою добровільно виписатися та залишити належну їй квартиру, надавши їм копії документів про право власності на квартиру. Однак відповідачі проігнорували її вимогу.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною першою статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Аналогічну норму містить стаття 156 ЖК УРСР.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 ЖК УРСР).

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі жилого приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є. З припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року у справі № 686/15507/18 (провадження № 61-6247св19).

Апеляційним судом також встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 були вселені у квартиру АДРЕСА_1 як члени сім`ї попереднього власника ОСОБА_7 .

В постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), в постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Наявність у члена сім`ї власника квартири права користуватися жилим приміщенням нарівні з власником свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї власника від прав власника, а отже, з припиненням права власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким чином, позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном на підставі положення статті 391 ЦК України у будь-який час.

Встановивши, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 проживали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 як члени сім`ї попереднього власника вказаної квартири - ОСОБА_7 , яка продала зазначене жиле приміщення ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 13 листопада 2020 року, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про припинення у відповідачів права користування спірним жилим приміщенням та необхідність усунення ОСОБА_2 як новому власнику перешкод у користуванні своєю власністю.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду та Верховного Суду України.

Що стосується посилання заявника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 30 червня 2021 року у справі № 707/2425/19 (провадження № 61-1899св21) та доводів касаційної скарги про те, що під час вирішення питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суду необхідно враховувати баланс інтересів сторін та вимогу пропорційності позбавлення права користування житлом, то Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення Європейського суду з прав людини у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення Європейського суду з прав людини у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також має здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

За рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.

Апеляційним судом в цій справі встановлено, що згідно з пунктом 3 договору купівлі-продажу квартири від 13 листопада 2020 року продаж квартири було здійснено за 775 849,90 грн.

Квартира АДРЕСА_1 складається лише з однієї житлової кімнати, а загальна площа квартири становить 33,6 кв. м, що виключає можливість спільного користування вказаною квартирою відповідачами і позивачем.

Крім того, в пункті 6 договору купівлі-продажу квартири від 13 листопада 2020 року продавець ОСОБА_7 гарантувала, що квартира не обтяжена правами третіх осіб, а також відсутні особи, члени сім`ї власника та діти, за якими зберігається право користування квартирою.

Отже, легітимною метою в цій справі є захист прав власника квартири, які гарантовані статтею 41 Конституції України, статтями 317, 391 ЦК України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

В цій справі судами встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї власника житла - ОСОБА_2 , зареєстровані та проживають у спірній квартирі за згодою колишнього власника - ОСОБА_7 , яка продала квартиру ОСОБА_2 за відплатним договором купівлі-продажу, та гарантувала відсутність членів сім`ї, за якими зберігається право користування квартирою.

Проживання відповідачів у спірній квартирі (яка має лише одну житлову кімнату) створює для позивача перешкоди в користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися і розпоряджатися власним майном.

Крім цього, апеляційним судом встановлено, що відповідачі не надали жодних доказів того, що в них відсутнє будь-яке інше житло, де вони можуть проживати.

Тому сам лише факт тривалого проживання та реєстрації відповідачів у належній позивачу квартирі не виключає можливості їх виселення та не свідчить про непропорційне втручання у їх права.

З урахуванням балансу інтересів обох сторін та пропорційності переслідуваній легітимній меті, згідно зі статтею 8 Конвенції апеляційний суд в цій справі дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для усунення позивачу перешкод у користуванні належним їй житлом та виселення відповідачів із спірної квартири.

Подібних за змістом правових висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 24 грудня 2021 року у справі № 128/1710/19 (провадження № 61-8192св20), від 02 червня 2022 року у справі № 686/15507/18 (провадження № 61-6247св19).

Доводи касаційної скарги, з огляду на встановлені апеляційним судом обставини, не свідчать про неврахування цим судом правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 30 червня 2021 року у справі № 707/2425/19 (провадження № 61-1899св21), оскільки в цій справі апеляційний суд: 1) дав належну оцінку законності вручання у право особи на житло; 2) встановив легітимну мету (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримався принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 08 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко