П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 жовтня 2022 року місто Київ

справа № 757/45164/20-ц

провадження №22-ц/824/3442/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ТОВ «Інвестбудгаличина»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві ОСОБА_1, подану адвокатом Клименком Петром Миколайовичем,

на рішення Печерського районного суду м.Києва від 7 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Батрин О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що з 2 грудня 2019 року по 20 травня 2020 року позивач працював на посаді начальника юридичного відділу в ТОВ «Інвестбудгаличина». Наказом №49-п від 20 травня 2020 року він був звільнений за власним бажанням.

Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки він був змушений написати заяву за власним бажанням, під примусом і психологічним тиском, в іншому випадку йому обіцяли знайти причини та звільнити по статті, яки би виставляла його в негативному образі і унеможливлювало його подальше працевлаштування.

Фактичною причиною його звільнення стало те, що під час розпалу COVID-19 та запровадження в м.Києві карантинних заходів, на підприємстві дізналися про його хворобу (вірусний гепатит С), яку було діагностовано 13 квітня 2020 року.

Незаконне звільнення з посади начальника юридичного відділу в товаристві по реальній причині, нанесло йому та його сім`ї невиправну моральну шкоду, оскільки при працевлаштуванні на роботу в товариство підприємство обіцяло надання всіх соціальних гарантій передбачених законодавством України, а коли прийшов час виконувати свої зобов`язання, порушило в грубій формі, він залишився без змоги оплачувати лікування, забезпечувати дитину 5 місяців і дружину, яка знаходиться в декреті, і оплачувати комунальну послуги та орендну плату за квартиру, дані фактори призвели до внутрішніх переживань, які порушили його психологічний стан.

В зв`язку з відсутністю коштів лікування затягнулося, працевлаштування на іншу роботу в період карантинних заходів в місті Києві не представилось можливим.

Звільнення відбулося тоді, коли позивач перебував на лікуванні.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив поновити його на посаді начальника юридичного відділу в ТОВ «Інвестбудгаличина» з 20 травня 2020 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 128632 грн., стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

Крім того, позивач просив поновити строк на подання позову про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що він весь цей час до 15 жовтня 2020 року проходив лікування, находився на самоізоляції, оскільки знаходився в групі ризику перед COVID-19 . Його фізичний та психологічний стан на той момент, не дав йому можливості вчасно звернутися до суду для захисту його прав по оскарженню незаконного звільнення.

18 травня 2021 року позивач звернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог, в який просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 302661 грн. та у відшкодування моральної шкоди в сумі 50000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 7 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Клименка П.М. подав апеляційну скаргу, в який просить рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, всупереч їх недоведеності, а також керувався власними висновками, які не відповідають дійсним обставинам справи.

Зокрема, зазначає, що наданий товариством суду першої інстанції «журнал реєстрації вхідної кореспонденції за 2020 рік ТОВ «Інвестбудгаличина» всупереч оцінки суду першої інстанції не є достовірним доказом в розумінні частини 1 ст.79 ЦПК України. Про недостовірність цього доказу свідчить відсутність в наданій товариством копії: будь-яких підписів посадових (службових) осіб товариства на засвідчення отримання конкретної вхідної кореспонденції, що надійшла на адресу товариства; на засвідчення отримання ними конкретної вхідної кореспонденції, яка надійшла на адресу товариства і яка в подальшому була передана їм на виконання; жодних відомостей про власне заяву про звільнення з роботи «за власним бажанням», якої під примусом було складено позивачем і подано до товариства 20 травня 2020 року. Висновок суду першої інстанції про те, що позивачем нібито «не доведено належними доказами те, що його примусили написати заяву про звільнення за власним бажанням» не має жодного значення для правильного вирішення справи, оскільки є доведеним та не спростованим відповідачем факт своєчасного подання позивачем заяви про відкликання заяви про звільнення.

Факт хвороби ОСОБА_1 , перебування його на лікуванні в денному стаціонарі , а також факт перебування позивача на лікарняному у період з 16 квітня 2020 року по 7 травня 2020 року підтверджується медичною випискою, яка є достовірним доказом. Разом з тим, взятий до уваги суду лист № 439 не є належним доказом, оскільки не містить інформацію щодо предмета доказування.

Також апелянт зазначає, що не відповідає дійсним обставинам справи і висновок суду про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовними вимогами про поновлення на роботі нібито без поважних причин. В решті-решт такий висновок суперечить діям самого ж суду першої інстанції. Своєю ухвалою про відкриття провадження у справі суд першої інстанції фактично визнав поважними причини пропуску позивачем строку на звернення до суду за вирішенням трудового спору з товариством у справі про звільнення.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «Інвестбудгаличина» не скористалося.

В судове засідання представник ТОВ «Інвестбудгаличина» не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений шляхом направлення повідомлення на електронну адресу та направлення поштового повідомлення за адресою місцезнаходження, причини своєї неявки відповідач не повідомив, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність представника відповідача відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Представник ОСОБА_1 адвокат Клименко П.М. апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що позивача ОСОБА_1 наказом (розпорядженням) ТОВ «Інвестбудгаличина» від 2 грудня 2019 року № 405-к прийнято на посаду начальника юридичного відділу з 3 грудня 2019 року на підставі відповідної заяви.

20 травня 2020 року позивач ОСОБА_1 особисто написав заяву на ім`я директора ТОВ «Інвестбудгаличина» ОСОБА_2 з проханням звільнити його з посади начальника юридичного відділу за власним бажанням з 20 травня 2020 року.

Наказом (розпорядженням) директора ТОВ «Інвестбудгаличина» ОСОБА_2 про припинення трудового договору (контракту) про припинення трудового договору (контракту) від 20 травня 2020 року № 49-к позивача ОСОБА_1 звільнено з посади начальника юридичного відділу за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України на підставі заяви ОСОБА_1 , наказано нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану відпустку з 3 грудня 2019 року по 20 травня 2020 року.

Також з цього наказу вбачається, що позивач ОСОБА_1 ознайомився з наказом того ж дня, про що свідчить його власний підпис на наказі. Будь-яких зауважень чи не згоди при ознайомленні з наказом ним висловлено не було.

З виписки картки - рахунку № 661 вбачається, що за грудень 2019 року - травень 2020 року розрахунок при звільненні повністю проведений 20 травня 2020 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_1 подав заяву про звільнення із займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України, що надавало підстави та зобов`язувало відповідача провести його звільнення на таку вимогу, як це передбачено ст.38 КЗпП України. Стороною позивача не доведено належними доказами те, що його примусили написати заяву про звільнення за власним бажанням. Будь-яких доказів на підтвердження здійснення на нього тиску з боку керівництва підприємства або його неправомірних дій позивач не надав, зокрема письмових звернень до роботодавця, звернень до державних органів, які здійснюють контроль за дотриманням трудового законодавства та до правоохоронних органів. Твердження позивача про написання в день свого звільнення 20 травня 2020 року заяви на ім`я керівництва ТОВ «Інвестбудгаличина» про відкликання його заяви на звільнення, що була проігнорована керівництвом товариства, суд першої інстанції не взяв до уваги, оскільки такий факт спростовується матеріалами справи, зокрема, наданою представником відповідача копією журналу реєстрації вхідної кореспонденції за 2020 рік ТОВ «Інвестбудгаличина», з якого вбачається відсутність зареєстрованих заяв ОСОБА_1 20 травня 2020 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про поновлення на роботі, оскільки звільнення відбулось з дотриманням норм трудового законодавства щодо реалізації волевиявлення працівника та трудових прав позивача при звільненні порушено не було.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем пропущено строки звернення до суду за вирішенням трудового спору, передбачені ст.233 КЗпП України.

Проте, з такими висновками повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає та на яку вільно погоджується.

Відповідно до ст.2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації та уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (статті 45).

Положеннями ст.38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлено неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно медичного висновку або особою з інвалідністю першої групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Крім того, працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву, і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.2 ст.24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Сторони трудових правовідносин не можуть в односторонньому порядку змінювати строки попередження. Працівник, який попередив роботодавця про розірвання на його вимогу трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати таку заяву, за винятком випадків, коли на його місце було запрошено особу в порядку переведення з іншого місця роботи за погодженням між керівництвом двох роботодавців. При цьому, якщо відсутнє усне чи письмове відкликання заяви про звільнення за власним бажанням і після закінчення строку трудового договору його не було розірвано, а працівник не наполягає на звільненні, дія договору вважається продовженою Винятки становлять випадки розірвання договору з поважних причин, про що зазначає працівник.

За відсутності домовленості працівника і роботодавця про дату звільнення до закінчення двотижневого строку, працівник не може бути звільнений в межах цього строку з дати, яку на власний розсуд обрав роботодавець. Працівник не може бути звільнений з дати, яка не відповідає домовленості.

Установлено, що ОСОБА_1 20 травня 2020 року звернувся з заявою на ім`я директора ТОВ «Інвестбудгаличина», в який просив звільнити його з посади начальника юридичного відділу за власним бажанням з 20 травня 2020 року (а.с.70). Заява містить резолюцію «До наказу» і підпис.

20 травня 2020 року роботодавцем було видано наказ про звільнення ОСОБА_1 з 20 травня 2020 року (а.с.69).

Отже, зважаючи на те, що у заяві про звільнення за власним бажанням від 20 травня 2020 року ОСОБА_1 поставив питання про його звільнення в конкретну дату, тобто в день подання заяви, тому відповідач мав всі законні підстави для його звільнення в цей день.

Оскільки позивачем не доведено факт написання заяви про звільнення за власним бажанням під тиском або внаслідок погроз з боку адміністрації товариства, тому відсутні підстави вважати, що звільнення позивача в день подання ним відповідної заяви відбулося всупереч волевиявленню останнього.

Доводи позивача про те, що у відповідача були відсутні підстави для його звільнення 20 травня 2020 року, оскільки він відкликав свою заява, суд відхиляє, виходячи з наступного.

При звільненні за ст.38 КЗпП України роботодавець вправі звільнити працівника з займаної посади на його прохання раніше двотижневого строку, без зазначення причини, але з обов`язковим зазначенням погодженої обома сторонами дати звільнення ( правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 4 листопада 2020 року у справі № 753/1181/18, у постанові від серпня 2022 року у справі № 372/128/21).

Доказів на підтвердження того, що заяву про відкликання заяви про звільнення позивач подав до моменту звільнення позивачем не надано.

Разом з тим, наявні в матеріалах справи та підписані позивачем в день звільнення документи, зокрема, наказ про звільнення та підпис позивача в особовій картці про отримання трудової книжки, які не містять будь-яких зауважень з боку останнього, свідчать про те, що на момент звільнення заява датована 20 травня 2020 року про відкликання заяви про звільнення позивачем відповідачу подана не була.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, та доказів наданих сторонами, наявні підстави для висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про поновлення його на роботі, оскільки звільнення останнього було здійснено за ініціативою працівника з проханням звільнити його у визначену ним дату, а тому право на відкликання своєї заяви про звільнення у позивача було лише до моменту звільнення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача відбулось з дотриманням норм трудового законодавства щодо реалізації волевиявлення працівника та трудових прав позивача при звільненні порушено не було.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в частині безпідставності відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову через пропуск встановленого законом строку звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п.4 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку уд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного чи тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін.

Отже, оскільки вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, суд необґрунтовано відмовив позивачеві у задоволенні його вимог в тому числі і через пропуск строку звернення до суду.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Клименком Петром Миколайовичем, задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 7 жовтня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанова складена 27 жовтня 2022 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус