Справа № 761/3793/22
Провадження № 2/761/7729/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

у складі:

головуючого судді Осаулова А.А.

за участю секретаря судових засідань Путря Д.В.

представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан», Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» про визнання недійсними договору про споживчий кредит та договору факторингу, -

в с т а н о в и в :

В лютому 2022 р. ОСОБА_1 до звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан», Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» про визнання недійсними договору про споживчий кредит та договору факторингу, в якому просив визнати недійсним договір №101726296 від 08.07.2021 р., який укладений між позивачем та ТОВ «Мілоан», визнати недійсними положення (пункту) договору факторингу №09Т від 30.09.2021 р. в частині прав та інтересів ОСОБА_1 щодо договору, укладеного з ТОВ «Мілоан».

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 08.07.2021 р. був зроблений несанкціонований доступ за допомогою інтернет- банкінгу «Приват 24» до банківського рахунку ОСОБА_1 , внаслідок чого укладено з ТОВ «Мілоан» договір за номером № 101726296 .

В результаті вказаних дій від імені позивача отримано грошові кошти в розмірі 20000,00 грн, які були перераховані на невідомий йому банківській рахунок.

Жодних повідомлень як на електронну пошту, так і на мобільний телефон з пропозицією укладення договору №101726296 позивач не отримував, волевиявлення на укладення договору не було.

За вказаним фактом було відкрито кримінальне провадження №0002165, яке закрито 05.11.2021 р. на підставі п.2 ч.1 ст. 264 КПК України.

30.09.2021 р. між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір факторингу №09Т, за яким право вимоги щодо ОСОБА_1 за договором №101726296 від 08.07.2021 р. було відступлено ТОВ «Діджи Фінанс», сума заборгованості на дату відступлення складає 85750,00 грн.

Позивач зазначає, що працівники ТОВ «Діджи Фінанс» здійснюють психологічний тиск на нього щодо повернення коштів, які ним не отримувались.

Вказане стало підставою для звернення до суду.

У відзиві на позов представник ТОВ «Мілоан» заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що 08.07.2021 року між сторонами було укладено договір про споживчий кредит №101726296 шляхом перерахування грошових коштів на банківську карту, зазначеній в анкеті-заявці в Особистому кабінеті позивача. Вказаний договір було укладено в електронній формі у відповідності з Законом України «Про електронну комерцію». При укладенні договору була здійснена верифікація позивача за допомогою системи «BankID». Звертає увагу на неможливість визнання недійсним неукладеного договору. Крім цього, вважає відсутні підстави для визнання недійсним договору факторингу №09Т від 30.09.2021 р. в частині прав та інтересів ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити.

Представник відповідача 1 у відзиві на позов просив провести розгляд справи у їх відсутність, заперечує щодо задоволення позову.

Представник відповідача 2 подав заяву про розгляд справи без його участі, заперечує щодо задоволення позову.

За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати недійсним договір №101726296 від 08.07.2021 р., який укладений між позивачем та ТОВ «Мілоан», визнати недійсними положення (пункту) договору факторингу №09Т від 30.09.2021 р. в частині прав та інтересів ОСОБА_1 щодо договору, укладеного з ТОВ «Мілоан».

Судом встановлено, що 03.10.2020 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 101726296, за умовами якого позивач отримала грошові кошти у розмірі 20000,00 грн, строком на 15 днів з 08.07.2021 по 23.07.2021 зі сплатою комісії за надання кредиту (2000 грн) та процентів за користування кредитом (3750,00 грн).

Договором передбачені загальні умови, умови щодо пролонгації кредиту, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін, гарантії та запевнення позичальника, порядок укладення договору, строк дії договору, порядок внесення змін, доповнень та розірвання договору, вирішення спору та заключні положення; додатком до договору є графік розрахунків.

Кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок (п. 2.1 договору).

Позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну передбаченого п. 1.4 Договору (п. 2.4.1 договору).

Цей Кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства (п. 6.1 договору).

Розміщені в особистому кабінеті позичальника проект цього кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицією товариства про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладення цього кредитного договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається Товариством електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефон номер позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цього кредитного договору/ електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту). Електронне повідомлення (акцепт) може бути відправлене позичальником товариству через Веб-сайт або у SMS-повідомленні з мобільного телефонного номеру позичальника на номер НОМЕР_2 . Після укладення цей кредитний договір розміщується в особистому кабінеті позичальника. Додатково укладений електронний кредитний договір та/або повідомлення про його укладення може бути на розсуд товариства направлено позичальнику на електронну пошту або іншими каналами (засобами) зв`язку, наданими позичальником товариству (п. 6.2 договору).

Приймаючи пропозицію товариства про укладення цього кредитного договору позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (у т.ч. Правилами та Графіком розрахунків) договору в цілому та підтверджує, що: він ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє і зобов`язується неухильно дотримуватись умов кредитного договору та Правил надання фінансових кредитів (послуг) товариством, що розміщені на Веб-сайті товариства та є невід`ємною частиною цього договору; він не перебуває під впливом алкогольних, наркотичних, психотропних, токсичних речовин, здатний усвідомлювати значення своїх дій та управляти своїми вчинками; на момент підписання кредитного договору не існує ніяких обставин, які могли б негативно вплинути на платоспроможність позичальника та/або які створюють загрозу належному виконанню цього договору про які він не повідомив товариство (судові справи, майнові вимоги третіх осіб тощо); вся інформація надана товариству в т.ч. під час заповнення та відправлення заяви про надання кредиту, є повною, актуальною та достовірною; він відповідає вимогам заявника, що встановлені розділом 2 Правил надання фінансових кредитів (послуг) товариством, що розміщені на веб-сайті товариства та є невід`ємною частиною цього договору; він не є військовослужбовцем та не проходить один з видів військової служби, визначених ч. 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в момент укладення цього договору (п. 6.3 договору).

Укладення товариством кредитного договору з позичальником у електронній формі юридично є еквівалентним отриманню товариством ідентичного за змістом кредитного договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки. Цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі (п. 6.4, 6.5 договору).

Цей кредитний договір (індивідуальна частина) є самостійним кредитним договором (правочином), що містить усі істотні умови, укладений у порядку, спосіб та формі, що відповідає вимогам законодавства. Визнання недійсним, неукладеним, нікчемним будь-якого додатку, документу, що є частиною цього договору або окремих умов цього кредитного договору (індивідуальна частина) не має наслідком недійсність, нікчемність або неукладеність цього кредитного договору в цілому і сторони підтверджують, що уклали б цей кредитний договір і без включення до нього умов, що визнані недійсними, нікчемними, неукладеними (п. 9.1 договору).

Листування між сторонами цього договору здійснюється через особистий кабінет позичальника, електронну пошту або пошту за адресами, зазначеними в розділі 10 цього договору (п. 9.3 договору)

У розділі 10 договору «Реквізити сторін» вказано ідентифікуючі відомості позичальника ОСОБА_1 (РНОКПП, серія та номер паспорта, адреса проживання, телефон, адреса електронної пошти) та позикодавця ТОВ «МІЛОАН» (місцезнаходження, електронна пошта, код ЄДРПОУ, номер і дата свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, ПІБ генерального директора).

Як вбачається з платіжного доручення № 29676281 кредитні кошти від ТОВ «МІЛОАН» згідно договору 101726296 у сумі 20000,00 грн були перераховані на картковий рахунок отримувача ОСОБА_1 (код НОМЕР_3 ) MASTERCARD № НОМЕР_5 08.07.2021.

Кредитний договір укладений в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства, та підписаний позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором, що підтверджується наданими відповідачем інформацією з електронного файлу (LogFile застосування коду) щодо підтвердження підписання позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором електронного повідомлення про прийняття пропозиції укласти кредитний договір у формі електронного правочину та хронологією вчинення дій щодо укладення кредитного договору у формі електронного правочину № 101726296 від 08.07.2021, згідно з якою для укладання вищевказаного електронного кредитного договору сторони вчинили ряд дій в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та поза нею.

30.09.2021 р. між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір факторингу №09Т, за яким право вимоги щодо ОСОБА_1 за договором №101726296 від 08.07.2021 р. було відступлено ТОВ «Діджи Фінанс», сума заборгованості на дату відступлення складає 85750,00 грн.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи вказується особа, яка створила замовлення.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19. При цьому, Верховний Суд наголосив на тому, що практика у даній категорії справ є незмінною та була висловлена в інших постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 та від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19.

Посилання позивача на неналежну форму оскаржуваного правочину, а саме його не підписання, як підставу для визнання його недійсним спростовуються наданими відповідачем доказами та вимогами діючого законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було заповнено заявку в електронному вигляді на отримання кредиту. Зі змісту цієї заявки видно, що ним вказано значну за обсягом і інформативністю кількість особистих даних, зокрема номер та серію паспорта, ідентифікаційний номер, місце проживання, дату народження.

Натомість позивачем не було повідомлено суду, кому, крім нього, було відомо про зазначені у цій електронній заявці відомості.

Доказ відправки грошових коштів на картковий рахунок позивача відповідачем був наданий суду, проте позивач ні в позовній заяві, ні в суді не спростував твердження відповідача та не довів відсутність зарахування грошових коштів на його картковий рахунок.

Надані позивачем докази відсутності зарахування коштів в сумі 20000,00 грн на рахунки, відкриті в АТ «Універсал Банк» та АТ «Приватбанк» не спростовують факт неналежності ОСОБА_1 рахунку MASTERCARD № НОМЕР_5 згідно платіжного доручення від 08.07.2021 р. №29676281. При цьому, доказ відсутності рахунків ОСОБА_1 в АТ «Альфа-банк» суд також не приймає до уваги, оскільки ПАТ «Альфа-банк» є банком платника - ТОВ «Мілоан», а не отримувача. До того ж, відсутні докази відкриття рахунку № НОМЕР_5 саме в АТ «Альфа-банк».

Сам по собі факт внесення в ЄРДР відомостей по факту заволодіння грошовими коштами від імені позивача шляхом шахрайства не підтверджує наведених у позовній заяві обставин. Вироку суду, який набрав законної сили, яким встановленні вказані обставини не надано. Крім цього, доказів того, що ОСОБА_2 звертався до правоохоронних органів з повідомленням про викрадення його паспорта, РНОКПП, а також доказів отримання ним нового паспорта чи дублікату РНОКПП, матеріали справи не містять.

Варто також звернути увагу на непослідовність позиції позивача, який одночасно заявляв, що договір ним не укладався, потім, що кошти йому не передавалися і одночасно просить визнати договір недійсним, але недійсним можна визнати лише укладений договір.

Неможливість притримування вказаної позиції відображено постанові Верховного Суду від 12.01.2021 у справі №524/5556/19.

Відтак, укладення оспорюваного договору №101726296 від 08.07.2021 р. між позивачем та ТОВ «Мілоан» підтверджено належними та допустимими доказами.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, позивачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Вимога про визнання недійсним договору факторингу №09Т від 30.09.2021 р. в частині прав та інтересів ОСОБА_1 в даному випадку є похідною від вимоги про визнання недійсним договору №101726296 від 08.07.2021 р., оскільки жодних нових підстав та обгрунтувань для визнання його недійсним позивачем не вказано.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Такої позиції дійшов Верховний Суд в постанові від 29.07.2020 р. у справі №143/1525/17-ц

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

У постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18 вказано, що виходячи зі змісту статей 15, 16 ЦК України, підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно з вимогами статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Між тим, жодних доказів того, що укладенням договору факторингу №09Т від 30.09.2021 р. на теперішній час порушено права та законні інтереси позивача, не надано.

При вирішенні справи, судом враховано, що за результатами розгляду справи по суті заявлених позовних вимог суд у своєму рішенні має зробити висновок про порушення чи не порушення прав особи, а також її охоронюваних законом інтересів, які випливають безпосередньо зі змісту права. Якщо ж за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову (постанова Верховного Суду від 03.02.2021 р. у справі № 914/197/19).

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними договору про споживчий кредит та договору факторингу суд не вбачає.

Враховуючи наведене, керуючись, ст.ст. 202, 203, 215, 236, 626-628, 1054 ЦК України, ст.ст 12, 76, 77, 78, 79, 81, 89, 265 , 268, 273, 352, 354-355, п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан», Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» про визнання недійсними договору про споживчий кредит та договору факторингу, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса АДРЕСА_1 .

Відповідачі: ТОВ «Мілоан», адреса: м.Київ, вул.Баговутівська, 17-21.

ТОВ «Діджи Фінанс», адреса: м.Київ, вул.Авіакорструктора І.Сікорського, 8.

Повне рішення виготовлено 28.10.2022

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов