ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2419/22 Справа № 204/1523/21 Суддя у 1-й інстанції - Мащук В. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Заворотного К.Я.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, пред`явленим до ОСОБА_1 на предмет визнання недійсною умову про зобов`язання ОСОБА_2 сплатити 6% на місяць за користування позиченою сумою у розмірі 200 000 грн., зазначеною у договорі позики, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оформленому 19 лютого 1999 року у вигляді розписки, як такої, що не відповідає вимогам закону на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 року, посилаючись на те, що слід застосовувати норми матеріального права, які існували на час виникнення спірних правовідносин, тобто норми ЦК УРСР 1963 року, де в ст. 170 ЦК УРСР 1963 року було зазначено, що проценти по грошовим та іншим зобов`язанням не допускались, за винятком операцій кредитних установ, зобов`язань по зовнішній торгівлі та інших випадках, зазначених у законі, тоді як ст. 374 ЦК УРСР 1963 року передбачалось, що за договором позики одна сторона передає другій стороні у власність гроші або течі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. На думку позивача, оскільки правовідносини виникла у лютому 1999 року, тому до врегулювання таких відносин між сторонами слід застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року, що є підставою для визнання цієї умови договору позики недійсною.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсною умову договору позики від 19 лютого 1999 року про сплату 6% в місяць від суми позики за користування позиченою сумою в розмірі 200 000 грн., укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 також вирішено питання стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 908 грн..

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно розписки від 19 лютого 1999 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 гроші в сумі 200 000 грн., де зобов`язався повернути суму позики та 6% від зазначеної суми за кожен місяць користування грошима (а.с.11).

25 березня 2019 року адвокат Журікова І.В., яка діяла в інтересах ОСОБА_1 направила на адресу позичальника ОСОБА_2 вимогу про повернення позики у сумі 200 000 грн. та 6% від вказаної суми за кожен місяць користування коштами, протягом 30 днів від дня пред`явлення вимоги, але не пізніше 25 квітня 2019 року (а.с.10).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки за діючим на час укладення сторонами договором позики від 19 лютого 1999 року законодавством, встановлення процентів по грошовим зобов`язанням між фізичними особами не допускалось, як це регламентовано ст. 170 ЦК УРСР 1963 року, то обов`язок ОСОБА_2 за цим договором сплатити 6% від суми позики за кожен місяць користування не виник, так як на момент складення договору позики у формі розписки, не був передбачений діючим законодавством, а тому не продовжує існувати з набранням чинності 01 січня 2004 року ЦК України 2003 року, та в силу ст. 48 ЦК УРСР 1963 року така умова договору позики є недійсною.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому зазначив, що судом першої інстанції при розгляді справи застосована практика Верховного Суду від 19 червня 2018 року, однак у цій постанові ВС розглядались спірні правовідносини розроблення проекту землеустрою, що мали місце у 2013 році, що не є тотожними з правовідносинами у цій справі як за предметом та підставами позовних вимог, так і за матеріально-правовим регулюванням. Натомість відповідач зазначає, що питання щодо можливості застосування процентів по грошовим зобов`язання, які виникли до набрання чинності новим ЦК України, вже розглядалось Верховним Судом, зокрема, у справі №203/6896/14, де відповідачем був ОСОБА_2 , а предметом розгляду була аналогічна розписка та з тотожними умовами, що судом першої інстанції не було взято до уваги.

Разом з цим, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було враховано пропуск позивачем строку позовної давності, а прийнято до уваги твердження позивача про відлік строку позовної давності з дня звернення відповідача з вимогою про повернення позики, що не відповідає дійсності. Посилання позивача на норми ст. 1049 ЦК України, яка визначає початок перебігу строку з моменту коли боржник має повернути позику, якщо цей строк не встановлено договором або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, що на думку позивача є 28 березня 2019 року, є безпідставним, оскільки, укладаючи договір позики, позивачу було відомо у день, коли він цю умову власноруч прописав у розписці, тобто з 19 лютого 1999 року, а тому строк позовної давності почався саме з цієї дати та сплинув 19 лютого 2002 року, однак судом першої інстанції не наведено жодного доводу щодо незастосування строку позовної давності або щодо наявності поважних причин пропуску цього строку.

31 січня 2022 року, на виконання ст. 360 ЦПК України, ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Чередник І.О. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив про безпідставність тверджень відповідача щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки рішення суду є законним, обґрунтованим, з вірно визначеними спірними правовідносинами та нормами закону, які їх регулюють, з чого суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що нормами ЦК УРСР 1963 року, на момент укладання договору позики, не було передбачено сплату відсотків у грошових зобов`язаннях між фізичними особами, і дані правовідносини не продовжують існувати з набранням чинності 01 січня 2004 року ЦК України 2003 року. Також апелянт вважає, що він не пропустив строк позовної давності, оскільки лише 31 березня 2019 року отримав від адвоката ОСОБА_1 - Журікової І.В. письмову вимогу про повернення позики, а звернувся до суду з цим позовом у лютому 2021 року, тобто в межах строку позовної давності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 19 лютого 1999 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 гроші в сумі 200 000 грн. та зобов`язувався повернути суму позики та шість відсотків від зазначеної суми за кожен місяць користування грошима (а.с. 11).

25 березня 2019 року адвокат Журікова І.В., яка діяла в інтересах ОСОБА_1 направила на адресу позичальника ОСОБА_2 вимогу про повернення позики у сумі 200 000 грн. та шість відсотків річних від вказаної суми за кожен місяць користування коштами, протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги, але не пізніше 25 квітня 2019 року (а.с. 10).

Розв`язуючи питання з правовідносин, які виникли між сторонами, судом першої інстанції застосовано норми ст.48, ст. 170, ч. 1ст. 374 ЦК УРСР 1963 року, п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", рішення Конституційного Суду України від 3 жовтня 1997 року N 4-зп, висновки Верховного Суду викладені у постанові від 19 червня 2018 року у справі 820/5348/17, з чим колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до статті 4 Цивільного кодексу Української РСР цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі статтею 151 ЦК 1963 року в силу зобов`язання одна особа (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу.

У відповідності зі статтями 374, 375 ЦК 1963 року за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Договір позики на суму понад п`ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі.

За укладеним договором позики відповідач передав позивачеві 200 000,00 грн., про що свідчать матеріали справи (зокрема, розписка, яка містить найменування сторін, а також суму позики, що була передана), отже, вказаний правочин, у розумінні статей 374, 375 ЦК 1963 року, було укладено.

За правилами, встановленими частиною першою статті 165 ЦК 1963 року, якщо строк виконання зобов`язання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК визначено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відтак, ураховуючи той факт, що спірні цивільні відносини між сторонами виникли до набрання чинності ЦК, але продовжують існувати після набрання ним чинності, до цих відносин необхідно застосовувати приписи ЦК.

За змістом абзацу першого частини 1 статті 1049 ЦК, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Розв`язуючи спір у частині визнання умов договору позики щодо процентів, суд насамперед виходить з такого.

Можливість визначення сторонами будь-якого договору процентів виникла лише 01.01.2004 року - з набранням чинності ЦК.

Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Договором позики передбачено, що розмір процентів за користування позикою становить 6 % суми позики за кожен місяць користування коштами.

Ураховуючи викладене правила щодо процентів, у розумінні пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, підлягають застосуванню судом винятково щодо правовідносин, що тривають від 01.01.2004 року і дотепер.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року N 15-рп/2004).

Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей (частина перша статті 48 ЦК УРСР 1963 року)

Проценти по грошових та інших зобов`язаннях не допускаються, за винятком операцій кредитних установ, зобов`язань по зовнішній торгівлі та інших випадків, зазначених у законі (стаття 170 ЦК УРСР 1963 року).

Відповідно до частини першої статті 374 ЦК УРСР 1963 року за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості.

Аналіз вказаних норм дозволяє зробити висновок, що: проценти по грошових та інших зобов`язаннях не допускалися; невідповідність договору вимогам закону була підставою для визнання його недійсним на підставі рішення суду (див. пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними"), а для не нікчемності договору.

У Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що:Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (пункт 4).

До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення (пункт 9).

Згідно статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що "після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання".

До відносин сторін за договором позики від 19 лютого 1999 року з 01 січня 2004 року підлягають застосуванню положення ЦК України, і позикодавець має право на нарахування процентів з моменту набрання чинності ЦК України до моменту пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

У договорі позики від 19 лютого 1999 року не встановлено обов`язок щомісячно сплачувати проценти, обов`язок по їх сплаті виник у боржника після пред`явлення вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, а тому позовна давність не пропущена.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 203/6896/14-ц провадження № 61-930св20, де розглядалось питання щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь іншої особи позики у сумі 200 000 грн. зі стягнення з відповідача 6% від суми позики за кожен місяць користування коштами.

Зазначене вище дає всі правові підстави вважати, що договір позики, укладний між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є укладеним, а умова про нарахування відсотків за користування позикою є існуючою на момент пред`явлення до боржника, тобто до ОСОБА_2 , вимоги, яку представник відповідач - адвокат Журікова М.В. і пред`явила 25 березня 2019 року, отже цим днем закінчується нарахування таких відсотків за цим договором позики, враховуючи, що у ОСОБА_1 виникло таке право повернення відсотків лише з моменту надіслання такої вимоги боржникові, а значить такі умови договору вже регулюються за нормами ЦК України 2004 року та є дійсними, у розумінні положень ст. 212 ЦК України, якою визначаються правочини, щодо яких правові наслідки пов`язуються з настанням певної обставини.

Колегія суддів приймає доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , як належні та обґрунтовані, та не бере до уваги контраргументи позивача ОСОБА_2 , оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та суперечать дійсним обставинам цієї справи.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, виходячи з того, що умова про нарахування відсотків у договорі позики від 19 лютого 1999 року є по своїй суті відкладальною обставиною, що слід вважати існуючою на момент набуття чинності ЦК України 2004 року, нормами якогшо чітко переджбачено нарахування та стягнення відсотків за такими договорами, а право вимоги у ОСОБА_1 на повернення позики разом із відсотками, передбаченими цим договором позики, виникло лише з моменту пред`явлення відповідної вимоги до боржника, що відбулось в межах позовної давності, визначеної ст. 257 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної справи в розмірі 1362 грн.

керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року - скасувати.

ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1362 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров