Номер провадження: 22-ц/813/4009/22
Номер справи місцевого суду: 497/811/2021
Головуючий у першій інстанції Кравцова А. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, на заочне рішення Болградського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Кравцової А.В. 12 липня 2021 року у м. Болград Одеської області, -

встановила:

У травні 2021 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №1564114 від 28.11.2019 року, що був укладений між відповідачем ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» у розмірі 32 543,80 грн., та судові витрати в розмірі сплаченого позивачем судового збору у розмірі 2 270 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» посилалось в обґрунтування своїх вимог на те, що позивач є, у порядку переуступки боргу, правонаступником заборгованості відповідача за кредитним договором від 28.11.2019 року, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «Авентус Україна». ОСОБА_1 добровільно не виконував своїх зобов`язань, та, з моменту отримання позивачем права вимоги, не здійснив жодного платежу на поповнення рахунку для погашення кредитної заборгованості.

Заочним рішенням Болградського районного суду Одеської області від 12 липня 2021 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано той факт, що між сторонами було укладено електронний договір, який за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору між відповідачем ОСОБА_1 та первісним кредитором у належній формі та узгодження його істотних умов, а саме: відсотки за користування кредитом, комісія та її розмір; неустойка та її розмір, отримання відповідачем кредитних коштів, а тому такий договір в силу ч. 2 ст. 1055 ЦК України є нікчемним, існування його нічим не доведено, а отже, відсутні підстави для стягнення з позичальника на користь позивача (кредитора) нарахованих відсотків, комісії та неустойки за спірним договором.

Однак, колегія суддів вважає такий висновок суду необґрунтованим, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.11.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №1564114. У зв`язку із невиконання зобов`язань за даним договором, у ОСОБА_1 утворилась заборгованість в розмірі 32 543,80 грн. з яких: 9 050 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 4 887 грн. - сума заборгованості за відсотками, 18 606,80 грн. - сума заборгованості за пенею.

23.04.2020 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено Договір факторингу № 23042020, у відповідності до умов якого ТОВ «Авентус Україна» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Авентус Україна» права вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрі боржників (копія витягу з Договору факторингу додавалась до позовної заяви).

Позивачем було долучено до позовної заяви докази, які підтверджують факт того, що саме по Кредитному договору № 1564114 від 28.11.2019 року відступалось право грошової вимоги від ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «ФК «ЄАПБ».

Згідно п. 1.1. Договору факторингу, Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом, пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту.

п. 1.2 Договору факторингу, Сторони погодили, що перехід від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості до Боржників відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому-передачі реєстру боржників згідно Додатку №2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу дід Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього Договору.

Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що на підставі Договору відступлення права вимоги №23042020 від 23.04.2020 року, позивач одержав від ТОВ «Авентус Україна» право вимоги по заборгованості відповідача, що підтверджується Договором відступлення права вимоги №23042020 від 23.04.2020 року, Витягом з Реєстру боржників від 23.04.2020 року до Договору відступлення права вимоги № 23042020 від 23.04.2020 року, копією Акту прийому-передачі інформації згідно реєстру боржників за Договором Факторингу №23042020 від 23.04.2020 року.

Відповідно до положень частин 1, 2 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 3 статтею 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За нормами частини 1 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір або інший правочин (пункт 1 частина 2 статті 11 ЦК України).

Відповідно до статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 14 постанови від 30 березня 2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536,638,1056-1 ЦК України).

Відповідно до положення частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі, а відповідно частини 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Згідно з частиною 2 статті 1055 ЦК України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію».

Статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.

Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит.

Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Статтями 7 та 8 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що продавець (виконавець, постачальник) товарів, робіт, послуг в електронній комерції під час своєї діяльності та у разі поширення комерційного електронного повідомлення зобов`язаний забезпечити прямий, простий, стабільний доступ інших учасників відносин у сфері електронної комерції до інформації про себе, визначену законодавством, а покупець, який приймає (акцептує) пропозицію іншої сторони щодо укладення електронного договору, зобов`язаний повідомити про себе інформацію, необхідну для його укладення.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про електронну комерцію», електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт).

Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначений Порядок укладення електронного договору.

Зокрема, відповідно до частини 3 цієї статті, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Згідно частини 4 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Частиною 6 цієї статті передбачено шляхи надання відповіді особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт), до яких відноситься:

- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

У статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» закріплено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний Кредитний договір містить основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування.

У нижньому рядку Кредитного договору наявний рядок «Підпис клієнта», який містить надрукований запис «підписано електронним підписом 28.11.2019 року о 13:58:59».

За вказаних обставин, колегія суддів вважає встановленим факт укладення між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» Кредитного договору від 28.11.2019 року із дотриманням вимог статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Крім того, у зазначеному Кредитному договорі сторони погодили суму договору у розмірі 9 050 грн. (п.1.1 Договору), строк дії Договору - 30 днів з моменту видачі позики (п.1.2. Договору), процентну ставку за користування позикою (п.1.3.1-1.4 Договору).

З Графіку платежів до Договору про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту №1564114 від 28.11.2019 року вбачається, що: датою повернення позики та сплати нарахованих процентів є 28.12.2019 року; сума позики, що підлягає поверненню, складає 9 050 грн.; сума нарахованих процентів, що підлягає поверненню, складає 4 153, 95 грн. Разом до сплати - 13 203, 95 грн.

ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання за Договором виконало в повному обсязі, а саме - надало відповідачу ОСОБА_1 можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору (не сплатив щомісячні мінімальні платежі).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Як вже вказувалось вище, відповідач ОСОБА_1 не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1049 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 9 050 грн. та суми нарахованих процентів в розмірі 4 153,95 грн., що разом становить 13 203,95 грн., є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги позову про стягнення з відповідача 18 606,08 грн. заборгованості за пенею, то такі вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Як вже вказувалось вище, сторони у п.1.2. Договору кредиту від 28.11.2018 року погодили строк дії договору - 30 днів з моменту укладення. Згідно Графіку платежів до Договору про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту №1564114 від 28.11.2019 року, датою повернення позики та сплати нарахованих процентів є 28.12.2019 року.

Колегія суддів зазначає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про стягнення пені після 28.12.2019 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такі правові висновки узгоджуються із позицією Великої палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28.03.2018 року у справі №14-10цс18.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у цій справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог позивач не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення пені, нарахованої після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився із юридичною природою спірних правовідносин, та необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» щодо стягнення тіла кредиту та процентів за користування позикою, у зв`язку із чим заочне рішення Болградського районного суду Одеської області від 12 липня 2021 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із наведеним, колегія суддів доходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» належить стягнути 2 302,56 грн. судових витрат за подання позовної заяви та апеляційної скарги, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» - задовольнити частково.

Заочне рішення Болградського районного суду Одеської області від 12 липня 2021 року - скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» () суму заборгованості за Кредитним договором №1564114 від 28.11.2019 року в загальному розмірі 13 203,95 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту в розмірі 9 050 грн., та сума нарахованих процентів в розмірі 4 153,95 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» () судові витрати у справі в сумі 2 302,56 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 18 квітня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе