Справа № 450/5255/21 Провадження № 2/450/643/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"20" вересня 2022 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Кукси Д.А.

секретаря судового засідання Оленич О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

суд постановив таке рішення:

підстава позову (позиція позивача): позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в сумі 658 149,00 грн., з них 512 252,37 грн. сума позики; 99751,85 грн. інфляційні нарахування від суми боргу; 46144,82 грн. - 3% річних від суми боргу, а також вирішити питання розподілу судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовує наступним.

29.09.2018 року позивач позичив відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 18900,00 доларів США на два місяці. Підтвердженням укладення договору позики на вказану суму є розписка від 29 вересня 2018 року, яка написана власноручно та підписана особисто відповідачем ОСОБА_2 . Однак у визначений строк відповідач позичених коштів не повернув, що змусило позивача звернутися з даним позовом до суду. Зазначає, що на момент звернення з позовною заявою позичена ОСОБА_3 згідно розписки сума коштів 18 900 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 512 252 грн. 37 коп. позивачу не повернута, генеральні доручення на автомобілі, про які вказано в розписці, втратили свою чинність. За таких обставин позивач змушений звернутися за поверненням позики в судовому порядку. Зазначає, що з відповідача підлягають також стягненню інфляційні нарахування на суму заборгованості, починаючи з грудня 2018 року по жовтень 2021 року, які складають 99751 грн. 85 коп., та 3% річних від простроченої суми, які складають 46144 грн. 82 коп.

Позивач в судове засідання не з`явився, хоч був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримав, просив такі задоволити з підстав викладених в позовній заяві.

Позиція відповідача: відповідач та його представник, адвокат Свищо С.М. в судове засідання не прибули жодного разу. Відповідач повідомлявся про судовий розгляд шляхом направлення поштової кореспонденції, яку згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ним було отримано.

У вказаний строк відповідач не надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України, без поважних причин.

05.04.2022 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду заяву про відкладення розгляду цивільної справи до завершення бойових дій на території України та військового стану.

Так, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому було продовжено.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12.08.2022 № 573/2022, затвердженим Законом № 2500-IX від 15.08.2022, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Водночас, в інформації про особливості здійснення правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, висвітленій 04.03.2022 року на офіційному веб-сайті Верховного Суду, останній роз`яснив, що навіть в умовах воєнного стану конституційне право людини на судовий захист не може бути обмеженим.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя на території, на якій уведено воєнний стан, здійснюється лише судами. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

Зокрема, відповідно до рекомендацій Ради суддів України, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, слід керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні.

З матеріалів справи вбачається, що в ході розгляду судом даної цивільної справи судові засідання у справі неодноразово відкладалися у зв`язку з неявкою сторін, в тому числі і у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні, та необхідності надання сторонами особистих пояснень.

Жодних доказів в обґрунтування заявленого клопотання про відкладення розгляду справи, які підтверджують місце перебування відповідача та його представника та неможливість у зв`язку з цим, з`явитися в судові засідання для розгляду справи, сторона відповідача суду не представила.

Встановлено, що місце проживання відповідача та його представника, адвоката Свищо С.М., зареєстроване на території Львівської області.

З огляду на поточну ситуацію, яка склалася у м. Львові та Львівській області, на цій території не було та немає бойових дій, небезпека для життя та здоров`я жителів Львівської області відсутня. Пустомитівський районний суд Львівської області здійснює свою діяльність у штатному режимі, на території м. Львова та Львівської області працює громадський транспорт та, крім цього, м. Львів не є надто віддаленим від місцезнаходження суду, що свідчить про відсутність перешкод для явки відповідача та його представника до суду з посиланням на введення воєнного стану, а також скерування на адресу суду відзиву на позовну заяву.

Окрім цього, відповідно до ст. 212 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з приміщення суду, найбільш наближеного до їх місцезнаходження або ж з використанням власних технічних засобів в онлайн сервісі відеозв`язку «EasyCon».

Клопотання про проведення судових засідань по даній справі в режимі відеоконференції, ні від відповідача, ні від його представника до суду не надходили.

Відтак, відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними в справі матеріалами.

Проаналізувавши матеріали цивільної справи, суд вважає, що існує достатньо підстав, визначених ст. 280 ЦПК України для проведення судового розгляду справи за наявними у ній доказами та ухвалення за його результатом заочного рішення, відповідно до ст. 282 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі. 07.12.2021 року запит щодо доступу до персональних даних; 17.01.2022 року відповідь на запит; 19.01.2022 року ухвала про відкриття провадження; 09.02.2022 року заява представника відповідача про надання матеріалів справи для ознайомлення; 31.03.2022 року ухвала підготовчого судового засідання; 05.04.2022 року заява відповідача про відкладення розгляду справи до завершення воєнного стану; 19.05.2022 року клопотання позивача про відкладення судового засідання; 19.05.2022 року ухвала про закінчення підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду; 29.06.2022 року заява позивача про долучення документів та розгляд справи у його відсутності; 29.06.2022 року ухвала судового засідання.

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що 29.09.2018 року позивач ОСОБА_1 (позикодавець) надав в позику, а відповідач ОСОБА_2 (позичальник) прийняв грошові кошти в сумі 18900 (вісімнадцять тисяч дев`ятсот) доларів США. Зазначену суму коштів позичальник зобов`язався повернути позикодавцю до через два місяці, до 29 листопада 2018 року. В разі неповернення коштів в даний термін позичальник вправі розпорядитися автомобілями, на які він має нотаріально посвідчені генеральні доручення.

Вказане підтверджується розпискою відповідача (позичальника) ОСОБА_2 від 29.09.2018 року, оригінал якої долучений позивачем до матеріалів цивільної справи.

Зі змісту розписки вбачається, що позикодавець виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику у власність грошові кошти в розмірі 18900 доларів США.

Однак, взяті на себе зобов`язання за договором позики відповідач ОСОБА_2 у встановлений строк не виконав, позику в строк до 29.11.2018 року позивачу не повернув. Отримані в позику кошти не повернуті відповідачем і час розгляду справи в суді.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до приписів ч.1 ст. 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Боргова розписка є формою договору позики, яка підтверджує факт передачі грошових коштів та встановлює умови їх повернення. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2022 року по справі № 753/1349/20 (провадження № 61-14052св21).

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц та в постанові від 22 серпня 2019 року № 369/3340/16-ц .

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

В силу ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відтак, наявність боргової розписки у позивача підтверджує наявність боргу відповідача ОСОБА_2 .

Такий висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 вересня 2018 року по справі № 483/1953/16-ц (провадження № 61-33891св18).

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і сплата неустойки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання ч.1 ст.625 ЦК України.

Відповідно до вимог частини 1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, частиною 2 якої визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

До матеріалів позовної заяви позивач долучив розрахунок інфляційних нарахувань, які станом на 29.11.2021 року (із застосуванням загальної позовної давності тривалістю три роки відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України) становлять 99 751,85 грн., а також розрахунок зобов`язання зі сплати трьох процентів річних від простроченої суми, відповідно до якого 3% річних від суми боргу станом на 29.11.2021 року складає 46144,82 грн.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частинами 1, 5 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості.

Будь-яких доказів, які б спростували надання відповідачем ОСОБА_2 позивачу боргової розписки, факт отримання ним грошових коштів, відповідач суду не надав, як і не надав доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості за вказаним договором позики від 29.09.2018 року, не довів відсутність заборгованості.

Узагальнюючи викладене, зокрема беручи до уваги те, що відповідач не виконав умов договору позики, суд приходить до висновку, що даний позов підставний і підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача розмір сплаченого останнім судового збору за подання позовної заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 247, 259, 263 - 268, 280-289, 354 - 356 ЦПК України, ст. ст.202, 203, 509, 526, 530, 545, 610, 611, 626, 629, 631, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, суд, -

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 29.09.2018 року в розмірі 658149 (шістсот п`ятдесят вісім тисяч сто сорок дев`ять) гривень 00 копійок, з них:

-512 252,37 грн. сума позики;

-99751,85 грн. інфляційні нарахування від суми боргу;

-46144,82 грн. 3% річних від прострочених сум заборгованості за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 6581 (шість тисяч п`ятсот вісімдесят одну) гривню 50 копійок сплаченого судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду або через Пустомитівський районний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення, а учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом 30-денного строку з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

СуддяД. А. Кукса