КОЗЯТИНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем України

справа №133/3854/21

06.09.22 м.Козятин

Козятинський міськрайонний суд Вінницької області в складі головуючого судді Пєтухової Н.О., розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Кредобанк» суму заборгованості за кредитним договором №CL-206917 від 17.07.2019 у розмірі 121 024,11 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту 87 117,72 грн та заборгованості за відсотками 33 906,39 грн. Крім того просив стягнути 2270,00 грн сплаченого судового збору та 12 102,411 грн витрат на професійну правову допомогу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 17.07.2019 між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» та ОСОБА_1 на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності та цільового використання грошових коштів був укладений кредитний договір № CL-206917, на підставі якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 100 100,00 грн на строк до 16.07.2024 зі сплатою відсотків за процентною ставкою 36,99 % річних. Однак всупереч вимогам Кредитного договору від 17.07.2019 року № CL-206917, відповідач порушує зобов`язання щодо погашення кредитної заборгованості в терміни, встановлені Кредитним договором, у зв`язку з чим з боку відповідача утворилась заборгованість, яка станом на 03.12.2021 становить 121 024,11 грн, з яких: 87 117,72 грн - заборгованість за тілом кредиту; 33 906,39 грн - заборгованість за відсотками, які позивач просить стягнути з відповідачів, які є подружжям, солідарно, оскільки договір було укладено в інтересах сім`ї, що є предметом позовних вимог. При цьому зазначає, що інформація про фактичні сімейні відносини та факт спільного проживання однією сімєю ОСОБА_1 із ОСОБА_2 міститься в Анкеті-заяві від 16.07.2019, підписаній між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 , а факт подружніх відносин підтверджується актовим записом у паспорті ОСОБА_1 .

Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 11.01.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачами відзиву на позов, а позивачем - письмової відповіді на такий відзив.

Відповідач ОСОБА_2 повідомлялась про розгляд справи шляхом розміщення оголошення на сайті суду. Відповідачеві ОСОБА_1 направлялась судова кореспонденція на адресу його зареєстрованого місця проживання, проте повернулась до суду по причині відсутності адресата за вказаною адресою (зазначено на поштовій довідці).

Відзив на позовну заяву, заяви з процесуальних питань від відповідачів до суду не надходли.

02.09.2022 представник позивача надав клопотання про розгляд справи без участі представника АТ «Кредобанк»; позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Строки для подання відзиву та відповіді на відзив закінчились, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України та частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 16.07.2019 ОСОБА_1 звернулася до позивача із заявою-анкетою № СL-206917 фізичної особи на отримання готівкового кредиту (а.с.19).

Згідно із кредитним договором від 17 липня 2019 року № СL-206917, укладеним між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 , предметом договору зазначена передача у власність позичальника грошових коштів (кредит) на умовах поворотності, строковості, платності та цільового використання, та обов`язок позичальника повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, комісії та інші платежі передбачені договором (п.1 договору). (а.с. 13-15)

Відповідно до пункту 2.1 договору, банк видає позичальнику кредит у розмірі 100100,00 гривень на строк до 16 липня 2024 року.

Пунктом 2.4 договору передбачено, що позичальник доручає банку здійснити переказ кредитних коштів на наступні цілі: на поточні потреби в сумі 100100,00 грн.

Відповідно до пункту 3.1 договору, кредит видається позичальнику в безготівковій формі шляхом перерахування кредитних коштів за дорученням позичальника, яке міститься в пункті 2.4 кредитного договору.

За змістом пункту 4.1 договору, за користування кредитом позичальник сплачує банку відсотки, за процентною ставкою 36,99 % річних.

Згідно із пунктом 4.2 договору, проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360», за ставкою визначеною у п. 4.1 цього договору, з дня видачі кредиту до дня повернення кредиту в повному обсязі, якщо інше не випливає з умов договору.

Відповідно до пунктів 6.1, 6.2 договору, позичальник зобов`язаний повернути банку кредит в повному обсязі в порядку і термін, передбачені за цим договором відповідно до графіку платежів (додаток № 1 до цього договору). Всього позичальник зобов`язаний здійснити 60 щомісячних платежів по 3720 гривень щомісячно, кожного останнього числа відповідного місяця, впродовж 60 місяців з дати укладення кредитного договору.

Згідно із пунктом 6.6 договору, погашення заборгованості за кредитним договором здійснюється у наступній черговості:

у першу чергу: прострочені платежі по сплаті процентів користування кредитним договором, прострочені платежі по поверненню кредиту (основного боргу);

у другу чергу: поточні платежі по сплаті нарахованих процентів за користування кредитом, поточні платежі по поверненню кредиту (основного боргу);

у третю чергу: прострочені платежі по сплаті комісії та інших платежів, які передбачені кредитним договором; поточні платежі по сплаті комісії та інших платежів, які передбачені кредитним договором; пеня, штрафи та інші види неустойки; дострокові платежі по поверненню кредиту (основного боргу) на наступний місяць/місяці.

Пунктом 6.9 договору визначено, що банк у випадку, передбаченому пунктом 3.3. кредитного договору, вправі вимагати дострокового погашення кредиту, процентів, комісії та інших належних до сплати платежів за кредитним договором, про що письмово повідомляє позичальника.

Відповідно до пункту 6.10 договору, позичальник зобов`язаний протягом 30 банківських днів після отримання письмової вимоги банку (пункт 6.9) усунути порушення умов кредитного договору, вказаних у повідомленні, протягом 30 календарних днів із дня отримання такого повідомлення. Якщо позичальник не усунув вказані порушення, то він зобов`язаний достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за цим договором не пізніше 31-го календарного дня після отримання письмового повідомлення банку.

Згідно із пунктом 8.1 договору, за виконання зобов`язань за кредитним договором позичальник несе повну відповідальність перед банком усім належним йому майном, у тому числі грошовими коштами, на яке може бути звернено стягнення в порядку, передбаченому законодавством України.

Відповідно до паспорта споживчого кредиту, сума /ліміт кредиту 100100 грн; строк кредитування 60 місяців; мета отримання кредиту поточні потреби (а.с.16)

Відповідно до розрахунку заборгованості, заборгованість за договором кредиту від 17.07.2019 № СL-206917, станом на 03.12.2021 становить:

- заборгованість за тілом кредиту 87117,72 гривень;

- заборгованість по відсоткам 33906,39 гривень.

Згідно меморіального ордеру № 41456126 від 17.07.2019, здійснено платіж АТ "Кредобанк" на користь ОСОБА_1 у сумі 100100,00 грн; призначення платежу: надання кредиту ( ОСОБА_1 ), відповідно до кред.дог. від 17.07.2019 № СL-206917.

Також у справі міститься довідки про рух коштів з 17.07.2019 по 03.12.2021 по рахунку НОМЕР_1 та з 17.07.2019 по 03.12.2021 - по рахунку НОМЕР_2 , які підтверджують факт надання банком кредитних коштів клієнту, отримання і використання таких коштів клієнтом, нарахування банком відсотків, а також часткове погашення позичальником заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до досудової вимоги від 23.06.2021 № 30562/2021, відповідачу ОСОБА_1 повідомлено про наявність заборгованості за кредитним договором у розмірі 87117,72 грн - за тілом кредиту, 17540,16 грн - за відсотками, яку запропоновано сплатити протягом 30 днів з моменту отримання вимоги.

Звертаючись до суду з даним позовом, АТ «Кредобанк» посилалося на те, що умови кредитного договору належним чином відповідачем ОСОБА_1 не виконуються, у зв`язку з чим просило стягнути заборгованість з відповідача.

Відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частина 1 ст. 1049 ЦК України визначає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до вимог ст. 1056 ЦК України, у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що позивачем виконано умови кредитного договору№CL-206917, а саме - надано кредит ОСОБА_1 на його поточні потреби шляхом відкриття поточного рахунку позичальника та перерахунку відповідних коштів.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, відповідачем ОСОБА_1 порушено умови зазначеного кредитного договору в частині своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, у зв`язку з чим станом на 03.12.2021 загальна заборгованість за кредитним договором №CL-206917 від 17.07.2019 складає 121 024,11 грн, з яких: 87117,72 грн заборгованість за тілом кредиту, 33 906,39 грн - заборгованість за відсотками.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про обгрунтованість вимог Акціонерного Товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №CL-206917 від 17.07.2019 .

Що стосується позовних вимог в частині солідарного стягнення вказаної суми із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Кредобанк», суд доходить наступного висновку.

Як вказує представник позивача в обґрунтування позовних вимог, 16.07.2019 між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 було підписано Анкету-заяву № СL-206917 фізичної особи на отримання готівкового кредиту, в якій зазначено інформацію про фактичні сімейні відносини із ОСОБА_2 та те, що суму отриманого ним кредитувін просить вважати дрібним побутовим правочином та таким, що не потребує згоди другого з подружжя. Посилаючись на позицію ВС у справі № 205/5882/18 від 07.10.2020, вважає, що ОСОБА_2 є співвідповідачем у справі.

Так, факт шлюбних відносин підтверджується штампом у паспорті ОСОБА_1 про реєстрацію шлюбу із ОСОБА_2 19.07.2014 за актовим записом №324.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 ст. 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.

Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України. Так, згідно ч.3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 цього Кодексу, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За змістом ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Тлумачення ч.4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Указаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

За таких обставин, згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

У разі, якщо позика була отримана з метою задоволення потреб родини за їх цілковитою сумісною згодою, вони є солідарними боржниками на підставі ст. 541 ЦК України.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Проте матеріали справи не містять доказів, що грошові кошти у розмірі 100100,00 грн. одержані за договором кредиту ОСОБА_1 були використані в інтересах сім`ї. Більше того, в матеріалах справи відсутні докази перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі саме на момент укладення договору позики, що виключає можливість солідарного стягнення боргу.

Суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший ж подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленій у постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163 цс 12.

Суд не погоджується із доводами представника позивача щодо можливості застосування до даного спору солідарного стягнення боргу з відповідача ОСОБА_2 -другого з подружжя, оскільки, як встановлено судом, договору поруки ОСОБА_2 не підписувала; доказів того, що договір був укладений в інтересах сім`ї матеріали справи не містять; наявність в Анкеті інформації щодо сімейних відносин не підтверджує, що ОСОБА_2 погодилася взяти на себе солідарне зобов`язання перед АТ «Кредобанк»; відомостей, що відповідачі були у шлюбі на час укладення кредитного договору матеріали справи не містять, а тому підстави для задоволення позову АТ «Кредобанк» у частині позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача ОСОБА_2 відсутні.

Отже, доводи позивача про солідарній борг відповідачів побудовані на припущеннях, на чому судове рішення ґрунтуватися не може.

Таким чином, в частині стягнення заборгованості за кредитним договором №CL-206917 від 17 липня 2019 року з ОСОБА_2 слід відмовити.

Щодо вимог сторони позивача про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 12 102,411 грн, суд зазначає таке.

Встановлено, що між адвокатським об`єднанням «БІЗНЕС І ПРАВО» та АТ «Кредобанк» укладено договір про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року.

Відповідно до ч.3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Пунктом 4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами частини третьої статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України.

Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно із ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги.

Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06 березня

2019 року у справі № 922/1163/18.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09 червня 2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

Згідно із ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування, заявником не надано належних та допустимих доказів в підтвердження її фактичної сплати, зокрема, не надано відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку. Так, суду надана лише частково копія Договору про надання правової допомоги від 11.02.2019 перша та остання його сторінки, а тому не вбачається за можливе встановити умови такого довору; також надано копії посвідчення адвоката, його свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та ордер, виданий на підставі договору про надання правової допомоги.

Отже, ввказані документи, є недостатніми для того, щоб дійти висновку про розмір витрат на правничу допомогу адвоката та їх фактичну сплату.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову представнику позивача в стягненні витрат на професійну правову допомогу в розмірі 12 102,411 грн.

В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 2 270,00 грн, який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

На підставі викладеного, керуючись ст. 526, 610, 625, 1048, 1050, 1054, 1055 , 1056 ЦК України, ст.76-81,141,263-265,279,354 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Позов Акціонерного товариства "Кредобанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства "Кредобанк" (; адреса: 79026, м. Львів, вул. Сахарова, 78) заборгованість за кредитним договором CL-206917 від 17 липня 2019 року у розмірі 121 024,11 (сто двадцять одна тисяча двадцять чотири) гривні 11 копійок, що складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 87117,72 грн, та заборгованості по відсотках у розмірі 33 906,39 грн.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № CL-206917 від 17.07.2019 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства "Кредобанк" (; адреса: 79026, м. Львів, вул. Сахарова, 78) сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень 00 (нуль) копійок.

У стягненні з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Кредобанк" витрат на правничу допомогу у розмірі 12 102, 41 грн - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Наталя ПЄТУХОВА

Дата документу 06.09.2022