Дата документу 25.10.2022 Справа № 337/7252/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/7252/21 Головуючий у 1 інстанції: Ширіна С.А.
Провадження № 22-ц/807/2015/22 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» жовтня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Запорізької міської ради, третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бахматська Тетяна Михайлівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнив, до ОСОБА_3 , Запорізької міської ради, третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бахматська Т.М., про встановлення факту проживання однією сім`єю.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 , 1/2 частина якої належить йому на праві власності та була отримана ним у спадок за законом після смерті його матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Його вітчиму ОСОБА_5 на праві спільної власності належить інша 1/2 частина квартири АДРЕСА_3 .

Після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_1 він постійно проживав разом з вітчимом ОСОБА_5 у зв`язку з тим, що останній був людиною похилого віку та потребував догляду.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 , яку він прийняв як спадкоємець четвертої черги.

З метою оформлення спадщини він 08.02.2021 року звернувся з заявою про прийняття спадщини за законом до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Бахматської Т.М.

Однак, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №678/02-31 від 16.06.2021 року йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_3 у зв`язку з відсутністю у нього документів, які б підтверджували факт постійного його проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_5 , у зв`язку з чим він був вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом.

На підставі зазначеного просив встановити факт, що він постійно проживав однією сім`єю із спадкодавцем ОСОБА_5 в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , в період часу з 18.11.2014 року і до відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 серпня 2022 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, неналежну оцінку доказів та показань свідків, неврахування судом довідки про фактичне місце проживання від 12.09.2021 року, доведеність позовних вимог, просив скасувати рішення суду та прийняти нову постанову про задоволення позову, вирішити питання про судові витрати.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 , ведення з ним спільного побуту та наявності між ними взаємних прав та обов`язків.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Хортицьким районним у місті Запоріжжя відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис №1246, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 (а.с. 70).

Згідно копії довідки про причину смерті №6171 від 23.12.2022 року ОСОБА_5 , 1942 року народження, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Причина смерті не встановлена через гнильні зміни (а.с. 70 зворот).

За життя спадкодавець ОСОБА_5 був зареєстрований та проживав в однокімнатній квартирі АДРЕСА_3 .

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОП ЗМБТІ №7741610 від 11.07.2005 року вказана квартира належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 21.06.2005 року, виданого Хортицькою районною адміністрацією Запорізької міської ради (а.с.13).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Філіповою Л.П., зареєстрованого в реєстрі за № 1290, ОСОБА_1 є спадкоємцем майна ОСОБА_4 : 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 (а.с. 14).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на 1/2 частину вищезазначеної квартири.

16.06.2021 року постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Бахматської Т.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії №678/02-31 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_3 у зв`язку з відсутністю у нього документів, які б підтверджували факт постійного його проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_5 (а.с.16).

Згідно з копією паспорту ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у шлюбі з 22.04.1995 року з ОСОБА_6 (а.с.11).

Відповідно до копії довідки ТОВ «МІСТО ДЛЯ ЛЮДЕЙ» №327218 від 21.09.2021 року ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з 18.11.2014 року, що підтверджують сусіди ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які мешкають в квартирі АДРЕСА_4 (а.с.23).

Згідно зі статтями 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами першої та другої статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Змістом положень статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Частиною другою статті 1274 ЦК України встановлено, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), підлягають врахуванню правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки (пункт 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»).

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів:

а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем;

б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 вказував, що він після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_1 до моменту смерті ОСОБА_5 проживав разом з ним однією сім`єю у належній їм на праві спільної часткової власності квартирі, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, взаємні права і обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено статтями 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статей 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він та померлий ОСОБА_5 проживали саме однією сім`єю у квартирі АДРЕСА_3 , мали спільний бюджет, спільне харчування, придбавали майно для спільного користування, обидва приймали участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надавали взаємну допомогу, між ними існували усні чи письмові домовленості про порядок користування житловим приміщенням та інші обставини.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки показанням свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , є неспроможними, оскільки суд визнав показання зазначених свідків суперечливими, та з урахуванням відсутності інших доказів, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 .

Так, суд надав оцінку показанням свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , допитаних за клопотанням позивача які пояснювали, зокрема, що ОСОБА_1 переніс свої речі до квартири АДРЕСА_5 після смерті ОСОБА_5 крім того, ОСОБА_5 просив свідка ОСОБА_8 купити йому хліба, заплатити за квартиру, що суперечить показанням цих свідків про спільне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю та наявності і виконання спільних обов`язків.

Посилання ОСОБА_1 на довідку ТОВ «МІСТО ДЛЯ ЛЮДЕЙ» №327218 від 21.09.2021 року про його проживання за адресою: АДРЕСА_2 , з 18.11.2014 року не свідчить про помилковість висновків суду, оскільки вказана довідка вказує лише на факт проживання позивача в належній йому 1/2 частині квартирі, та видана на підставі лише відомостей отриманих від ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , показання яких суд оцінив критично.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з копією довідки про причину смерті №6171 від 23.12.2022 року причина смерті ОСОБА_5 не встановлена через гнильні зміни, що також не свідчить про постійність проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 серпня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 04 листопада 2022 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: М.С. Гончар

І.В. Кочеткова