КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №519/1072/21 головуючий у суді І інстанції: Белоконна І.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Суханової Є.М., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Гайдаєнко В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Універсал Банк» про стягнення безпідставно набутих коштів,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до АТ «Універсал Банк», в якому просила стягнути з останнього на свою користь безпідставно набуті кошти у розмірі 145541,01 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що 06 січня 2018 року між ПАТ «Універсал Банк» та позивачем підписано Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг, в якій позичальник просила відкрити поточний рахунок у гривні та встановити кредитний ліміт на суму, вказану у додатку, відповідно до умов Договору, а також своїм підписом повністю та безумовно прийняла пропозицію банку та погоджується з тим, що анкета-заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг.

Постановою Одеського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року по справі № 519/1161/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено в повному обсязі та скасовано рішення Южного міського суду Одеської області, яким було стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» кредитної заборгованості у розмірі 78464,40 грн.

У своїй постанові Одеський апеляційний суд дійшов висновку, що АТ «Універсал Банк» надав позивачу кошти у сумі 7117,17 грн. Також судом встановлено, що як вбачається із наданого позивачем витягу з кредитного рахунку ОСОБА_1 (рух коштів по картці від 28 липня 2018 року) остання отримала кредитні кошти, при цьому фактично внесла на кредитний рахунок кошти на загальну суму 152658,18 грн.

Посилаючись на вищевказану постанову, позивач вважає, що АТ «Універсал Банк» безпідставно набув грошові кошти, що належать їй, у розмірі: 7117,17 грн (кошти надані АТ «Універсал Банк») - 152658,18 грн (кошти сплачені позивачем) = 145541,01 грн.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27 липня 2022 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Універсал Банк» про стягнення безпідставно набутих коштів.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УніверсалБанк» в повному обсязі.

Вказує, що суд першої інстанції, під час розгляду справи невірно встановив факт погодження умов кредитного договору між позивачем і відповідачем, а твердження, що відповідач мав право на отримання коштів в рахунок погашення відсотків, комісії у зв`язку із укладенням спірного кредитного договору не відповідає дійсності та фактичним обставинам справи. Посилається на висновки викладенні у постанові Одеського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року по справі № 519/1161/20 та вважає, що відповідач безпідставно набув грошові кошти, що належать позивачу.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, уякому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що чинний договір є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей), а тому позов не підлягає задоволенню.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску» проти Румунії» встановлено, що «існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначено, що преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Системний аналіз положень ст. 11, 177, 202, ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Загальна умова частини першої ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли правочин утворює правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Таким чином, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 ЦК.

Крім того, у Постанові від 23.12.2020 по справі № 184/2049/16 Верховний Суд також зазначив, що відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Встановлено, що 06 січня 2018 року позивачем особисто підписано Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг, у відповідності до пункту 1 якої, позивач погодилася з тим, що ця Анкета-заява разом з: умовами і правилами обслуговування фіз. осіб в AT «УНІВЕРСАЛ БАНК» при наданні банківських послуг щодо карткових продуктів (MONOBANK/Universal Bank), таблицею вартості кредиту і паспортом споживчого кредиту, що розміщені за посиланням www.monobank.ua/terms; тарифами, що розміщені за посиланням www.monobank.ua/rates, складають Договір про надання банківських послуг (Договір).

Відповідно до п. 3 Анкети-заяви позивач просить встановити кредитний ліміт на суму, вказану у мобільному додатку. Пільговий період за користування кредитним лімітом становить до 62 днів. У разі виходу з пільгового періоду на кредит буде нараховуватися відсоткова ставка 3,2 % на місяць. Решта умов, передбачених частиною 1 статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначені в Договорі та Тарифах.

Позивач погодилася з тим, що банк має право на свій розсуд в односторонньому порядку зменшувати або збільшувати розмір дозволеного кредитного ліміту, шляхом повідомлення її через надсилання повідомлень у мобільний додаток.

Відповідно до п. 10 Анкети-заяви позичальник надає право та доручає банку здійснювати договірне списання коштів з усіх її рахунків, відкритих у банку, без додаткових розпоряджень, для погашення будь-яких інших грошових зобов`язань перед банком, що випливають з умов Договору та/або будь-якого іншого договору, що укладений або буде укладений у майбутньому з банком.

Постановою Одеського апеляційного суду від 13.09.2021 по справі № 519/1161/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі та скасовано рішення Южного міського суду Одеської області, яким було стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» кредитної заборгованості у розмірі 78464,40 грн.

Посилаючись на вказану постанову, позивач стверджує, що нею було отримано від відповідача кредитних коштів на загальну суму 7117,17 грн, а внесено на рахунок на погашення кредиту 152658,18 грн.

Проте, з виписки по рахунку за період 06.01.2018 по 17.07.2020 (спірний період) та розрахунку заборгованості по кредиту етапом на 17.07.2020 вбачається, що за спірний період позичальником було використано (отримано/перераховано/списано) кредитних коштів на загальну суму 261579,00 грн. У той час як за спірний період позивачем було внесено на рахунок (поповнено) всього на загальну суму 183116,60 грн.

Як вбачається з вищенаведеного, позивач отримала у відповідача платіжну картку та користувалася коштами в межах кредитного ліміту та банківськими послугами в межах договору.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки сторони виконали умови договору з обох сторін. Позивач протягом дії кредитного договору його не оскаржувала та в судовому порядку договір не був визнаний недійсним.

Крім того, судом першої інстанції встановлено та не заперечується позивачем, що позивач в строки визначені договором та під час дії договору не зверталась до відповідача щодо незгоди з процентною ставкою та стягненню відсотків з нею за користування кредитними коштами у порядку визначеному договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, під час розгляду справи невірно встановив факт погодження умов кредитного договору між позивачем і відповідачем, а твердження, що відповідач мав право на отримання коштів в рахунок погашення відсотків, комісії у зв`язку із укладенням спірного кредитного договору не відповідає дійсності та фактичним обставинам справи, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки позивач після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, отримував кредитні кошти з власної ініціативи, а також здійснював часткове погашення заборгованості по кредитному договору

Посилання позивача на висновки викладенні у постанові Одеського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року по справі № 519/1161/20 та те, що відповідач безпідставно набув грошові кошти, що належать позивачу, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки з вказаної постанови не вбачається встановити факту безпідставного набуття банком грошових коштів у сумі 145541,01 грн, що належать позивачу, а зроблено висновок лише щодо відсутності підстав для задоволення позову банку про стягнення заборгованості із ОСОБА_1 у справі № 519/1161/20.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача не було порушено відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. 526, 543, 553, 633, 634, 639, 1054, 1212 ЦК України

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 липня 2022 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «25» жовтня 2022 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіЄ.М. Суханова
О.І. Сліпченко