Справа № 307/3661/22
Провадження № 2/307/748/22
У Х В А Л А

02 листопада 2022 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Бобрушко В.І., при секретарі Она О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Тячівської районної військової адміністрації Закарпатської області про визнання незаконним та скасування наказу про примусове відчуження майна, визнання незаконним та скасування акту про примусове відчуження або вилучення майна, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Тячівської районної військової адміністрації Закарпатської області про визнання незаконним та скасування наказу про примусове відчуження майна, визнання незаконним та скасування акту про примусове відчуження або вилучення майна, зобов`язання вчинити певні дії.

Представник ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 надіслав до суду клопотання про закриття провадження у справі та надіслання матеріалів позовної заяви до Закарпатського окружного адміністративного суду за підсудністю. В клопотанні зазначив, що вважає, що вказана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а провадження у справі підлягає закриттю. Згідно з позовними вимогами заяви, положеннями, визначеними ЦПК і КАС України та матеріалами справи за своєю суттю підлягають до розгляду в порядку адміністративного судочинства, а також, з тих підстав, що не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належать розглядати в порядку різного судочинства. Згідно пунктів 3 і 4 прохальної частини позовної заяви в рамках ЦПК України, позивач просить визнати незаконними і скасувати індивідуальний акт, чи окремі його положення, прийняті суб`єктом владних повноважень, тобто щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності. Разом з тим пунктом 5 позивач ОСОБА_1 просить зобов`язати суб`єкт владних повноважень повернути транспортний засіб та інше майно. Тобто, ця вимога про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень. Тому, дві вимоги 3 і 4 підсудні окружному адміністративному суду, а щодо іншої вимоги 5 місцевому загальному суду як адміністративному суду, таку справу розглядає окружний адміністративний суд. Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають розгляду в суді виключно в порядку адміністративного судочинства. Дана справа не визначена судом адміністративною справою та не розглядається судом як адміністративним місцевим судом в розумінні та в порядку, визначеному цим Кодексом адміністративного судочинства України. Отже, судом розглядається справа, яка за своєю суттю є адміністративною і Тячівським районним судом як адміністративним судом не розглядається. Як вбачається з позовної заяви, спір виник щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень при примусовому відчуженні майна фізичної особи в умовах воєнного стану. Вказаний спір є публічно-правовим, оскільки відповідач як суб`єкт владних повноважень виступає щодо позивача не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як суб`єкт, що законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою інших суб`єктів. Таким чином, оскільки позовні вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень пред`явлені позивачем в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, згідно положень КАС України вказаний спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

В судовому засіданні представниквідповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 клопотання про закриття провадження у справі та надіслання матеріалів позовної заяви до Закарпатського окружного адміністративного суду за підсудністю підтримав та просить їх задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 заперечила щодо задоволення клопотання представника відповідачаІНФОРМАЦІЯ_1 про закриття провадження у справі та надіслання матеріалів позовної заяви до Закарпатського окружного адміністративного суду за підсудністю, оскільки дана справа підлягаю розгляду в порядку цивільного судочинства.

Представник відповідача Тячівської районної військової адміністрації Закарпатської області в судове засідання не з"явився.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право, яке має існувати на час звернення до суду, а, по-друге, суб`єктний склад такого спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Таким чином, суду необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

При цьому, публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.

Справи адміністративної юрисдикції мають певну специфіку в частині визначення з боку позивача (юридичної чи фізичної особи) порушеного права, а з боку відповідача (суб`єкта владних повноважень) - обов`язку, що передбачає призумпцію правомірності дій позивача та обов`язок відповідача доводити відсутність з його боку протиправних рішень (дій, бездіяльності), що ставить сторони у завідомо нерівне становище, позаяк завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, що наведено у ч.1 ст.2 КАС України.

Пунктом 1 ч. 1 ст.17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

Згідно з ч.3 ст.19 КАС України адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно - правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо правил віднесення спорів до адміністративної юрисдикції.

Зокрема у постановах від 21.11.2018 року у справі №520/13190/17, від 27.11.2018 року у справі №820/3534/17, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що до до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Про те сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Із матеріалів справи вбачається, що спір в даній справі виник з приводу відчуження без згоди позивача ОСОБА_1 належного йому на праві власності автомобіля та дров, а отже стосується цивільних (майнових) прав позивача, не зважаючи на те, що виник у площині публічного інтересу.

Відповідно до вимог ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі, інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 353 ЦК України з метою суспільної необхідності майно може бути примусово відчужене у власника на підставі та в порядку, встановленому законом, за умови попереднього і повного відшкодування його вартості ( реквізиції). Реквізоване майно переходить у власність держави або знищується.

Відповідно до ч. 2 ст. 353 ЦК України в умовах воєнного або надзвичайного стану майно може бути примусово відчужене у власника з наступним повним відшкодуванням його вартості.

Законом України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» від 17 травня 2012 року за №4765-VІ примусове відчуження майна розуміється як позбавлення власника права власності на індивідуально визначене майно, що перебуває у приватній або комунальній власності та яке переходить у власність держави для використання в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за умови попереднього або наступного повного відшкодування його вартості.

З урахуванням зазначеного й того, що у ст. 353 ЦК України вживається термін «власник» і набуття майна відбувається саме державою, такими суб`єктами можуть бути фізичні, юридичні особи, територіальні громади.

Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Враховуючи наведені вище нормативні положення, суд приходить до висновку, що не є публічно-правовим спір між суб`єктом владних повноважень та суб`єктом приватного права - фізичною чи юридичною особою, у якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку - це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Спірні правовідносини між учасниками справи виникли внаслідок вилучення майна, які порушують, на думку позивача, його права, а тому у позивача виникла необхідність захисту його цивільних прав, у зв`язку із чим він звернувся до суду.

Зважаючи на те, що у даній справі спір фактично пов`язаний з реалізацією цивільних прав позивача, компетентним судом для вирішення спору є суд цивільної юрисдикції.

Враховуючи вищенаведене, суд, вважає, що в задоволенні клопотання представника відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про закриття провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Тячівської районної військової адміністрації Закарпатської області про визнання незаконним та скасування наказу про примусове відчуження майна, визнання незаконним та скасування акту про примусове відчуження або вилучення майна, зобов`язання вчинити певні дії та передачі справи на розгляд іншого суду, - слід відмовити.

Керуючись ст. 27, 28, 31 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні клопотання представника відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про закриття провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Тячівської районної військової адміністрації Закарпатської області про визнання незаконним та скасування наказу про примусове відчуження майна, визнання незаконним та скасування акту про примусове відчуження або вилучення майна, зобов`язання вчинити певні дії та передачі справи на розгляд іншого суду, - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 7 листопада 2022 року.

Головуючий : В.І.Бобрушко