Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Бебешко М. М. ,

при секретарі - Кравченко О. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду в м. Біла Церква цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю,-

В С Т А Н О В И В :

07 грудня 2021 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Козачкова В.Л. звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони з 1997 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. З 2014 року шлюбне життя не склалося і на даний час сторони не підтримують подружніх стосунків і не ведуть спільне господарство. Сімейне життя між сторонами не склалося через постійні суперечки та конфлікти, тому подальше сумісне життя та збереження сім`ї суперечить спільним інтересам. Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, відповідачка придбала квартиру АДРЕСА_1 , яка є спільним майном подружжя, а тому підлягає поділу. За таких обставин, позивач просить розірвати шлюб між сторонами та поділити майно набуте у шлюбі. Визнавши за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 11 січня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 24 лютого 2022 року.

15 лютого 2022 року на адресу суду надійшов зустрічний позов від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю з клопотанням про поновлення процесуальних строків.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, придбала квартиру АДРЕСА_1 за особисті грошові кошти, тому це майно не відноситься до спільного майна подружжя і не може бути поділено між сторонами.

У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, призначене на 24 лютого 2022 року, судовий розгляд у справі відкладено на 12 квітня 2022 року.

23 березня 2022 року на адресу суду надійшло клопотання від представника позивача - адвоката Козачкова В.Л., в якому останній просив проводити судове засідання без участі позивача; прийняти зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом; винести ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та провести 12 квітня 2022 року підготовче засідання, за наслідками якого призначити судовий розгляд справи по суті.

08 квітня 2022 року на адресу суду надійшло клопотання від представника відповідача за первісним позовом - адвоката Кузьменко С.В., в якому остання просить прийняти зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом; винести ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та провести 12 квітня 2022 року підготовче засідання, за наслідками якого призначити судовий розгляд справи по суті; 12 квітня 2022 року провести судовий розгляд справи та ухвалити рішення, враховуючи те, що на території України введено військовий стан і пересування фізичних осіб є вкрай небезпечним.

08 квітня 2022 року на адресу суду надійшли письмові пояснення від представника відповідача за первісним позовом - адвоката Кузьменко С.В., відповідно до яких остання просить задоволити зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю в повному обсязі. Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 квартиру загальною площею, 49,3 кв.м., житловою 26,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 204; задовольнити первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя лише в частині розірвання шлюбу, в іншій частині відмовити; розгляд справи провести за відсутності ОСОБА_2 та її представника адвоката Кузьменко С.В.

Відповдіно до даних пояснень, сторони з 2014 році не ведуть між собою спільного господарства і в 2016 році відповідач за первісним позовом за особисті грошові кошти придбала квартиру АДРЕСА_1 , уклавши з приватним підприємством «Нове житло» договір купівлі-продажу майнових прав № 12-984/58, предметом якого були майнові права на вказану квартиру.

12 квітня 2022 року на адресу суду надійшло клопотання від представника позивача за первісним позовом - адвоката Козачкова В.Л., відповідно до якого останній просить суд: прийняти зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю до спільного розгляду з позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя; винести ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та провести 12 квітня 2022 року підготовче засідання, за наслідками якого призначити та 12 квітня 2022 року провести судовий розгляд справи по суті та винести рішення, яким частково задовольнити первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; задовольнити зустрічний позов та визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 квартирою, загальною площею 49,3 кв.м., житловою площею 26,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 204; відмовити у задоволенні позовних вимог за первісним позовом щодо поділу спільного майна подружжя.

Ухвалою суду від 12 квітня 2022 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним та здійснено перехід і з спрощеного позовного провадження в загальне і призначено підготовче засідання на 12 квітня 2022 року.

Ухвалою суду від 12 квітня 2022 року закрито підготовче засідання у справі та призначено розгляд справи по суті на 12 квітня 2022 року.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи та надходження на адресу суду клопотань від представників сторін про розгляд справи за відсутності сторін та їх представників, згідно з вимогами частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне:

30 січня 1991 року сторони уклали шлюб між собою

28 лютого 2016 року ОСОБА_2 уклала з приватним підприємством фірмою «Нове житло» договір купівлі-продажу майнових прав № 12-84/58, відповідно до якого придбала майнові права на квартиру АДРЕСА_1 .

14 грудня 2016 року ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

При вирішенні справи суд виходить з наступного:

За первісним позовом в частині поділу спільного майна подружжя та зустрічним позовом щодо визнання майна особистою приватною власністю:

Згідно з вимогами статті 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України)- майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 70 СК України - у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами першою статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 57 СК України - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК(2947-14), ч.3 ст.368 ЦК) (45-15), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно з абзацом другим пункту 24 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, зазначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески виплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Позивачеві достатньо підтвердити, що спірний об`єкт набутий під час шлюбу, і тоді вже тягар доказування покладається на відповідача, який повинен доводити, що цей об`єкт не є спільною сумісною власністю подружжя. Приклад застосування такого підходу викладено в Постановах Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 199/3645/17, від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15 та від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17.

Відповідно до висновків постанови Верховного Суду від 03.04.2020 року у справі № 286/1537/16-ц, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК Українисвідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Подібна правова позиція висловлена Постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира придбана під час перебування у шлюбі та зареєстрована в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14 грудня 2016 року.

Разом з тим, відповідно до змісту первісного позову та пояснення представника відповідача за ним, сторони з 2014 року не проживають спільно як подружжя та не ведуть спільного господарства.

Згідно із зустрічним позовом ОСОБА_2 , остання придбала спірну квартиру за особисті грошові кошти, що не заперечує сторона позивача за первісним позовом в клопотаннях, поданих до суду 23 березня 2022 року та 12 квітня 2022 року про визнання зустрічного позову та відмову від первісного позову в частині поділу спільного майна подружжя.

Відповідно до статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Приймаючи до уваги те, що представник позивача за первісним позовом - адвокат Козачков В.Л., повноваження якого, згідно ордеру від 16.09.2021 року, не обмежуються договором про надання правової (правничої) допомоги, відмовився від позовних вимог в частині поділу спільного майна подружжя та визнав зустрічний позов про визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_2 , остання через свого представника - адвоката Кузьменко С.В. просить задоволити свій зустрічний позов та відмовити в задоволенні первісного позову щодо поділу спільного майна подружжя, суд вважає за доцільне задоволити зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю, відмовивши в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 щодо поділу спільного майна подружжя.

Визнання зустрічного позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

За первісним позовом в частині розірвання шлюбу суд виходить з наступного:

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з частиною першою статті 24 Сімейного кодексу України (далі СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).

Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Судом встановлено, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально.

За таких обставин суд вважає, що наявні підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача.

Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (ч.3 ст.115 СК України).

У зв`язку з тим, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинено, збереження сім`ї суперечить інтересам сторін, враховуючи підтримання стороною позивача позовних вимог щодо розірвання шлюбу та відсутність заперечень сторони відповідача з цього приводу, суд вважає за доцільне позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволити, розірвавши шлюб між сторонами.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя - задоволити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 30 січня 1991 року відділом запису актів громадянського стану Білоцерківського міськвиконкому Київської області, актовий запис № 137.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю - задоволити повністю.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) квартиру, загальною площею 49,3 кв.м, житловою площею 26,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2204).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач за первісним позовом: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 . РНОКПП: матеріали справи не містять.

Відповідач за первісним позовом: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 . РНОКПП: НОМЕР_1 .

СуддяМ. М. Бебешко