РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2022 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі :

головуючого - судді Лєдньова Д.М.

при секретарі Заріцькому О.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради, Комунального підприємства «Регулювання орендних відносин» Житомирської міської ради про визнання рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 06 березня 2019 року № 202 в частині п. 8 незаконним, його скасування, зобов?язання вчинити дії по оформленню продовження договору оренди приміщення, визнання договору оренди продовженим, передання приміщення у користування, зарахування авансових платежів,-

встановив:

Позивач звернулась в суд із позовом, в якому зазначила, що з 30 березня 2006 року по 01 березня 2019 року вона була орендарем нежитлового приміщення АДРЕСА_1 згідно рішень виконавчого комітету Житомирської міської ради та договорів оренди нежитлового приміщення під адвокатський офіс.

Останній, зокрема, договір оренди від 01 квітня 2016 року № 2075 був укладений між позивачем (адвокатом Левчук Тетяною Василівною) та КП „Агентство з управління майном Житомирської міської ради, строком на два роки одинадцять місяців.

За наслідком спливу визначеного договором строку до Комунального підприємства «Регулювання орендних відносин» Житомирської міської ради та виконавчого комітету Житомирської міської ради подано заявку на продовження договору оренди нежитлового приміщення.

Виконавчим комітетом Житомирської міської ради 06 березня 2019 року прийнято рішення про відмову в продовженні договору оренди нежитлового приміщення № 3, площею 57, 4 кв. м, в будинку АДРЕСА_2 з ОСОБА_1 .

Позивач вважає відповідне рішення неправомірним як таке, що є необґрунтованим, та зауважує, що на підставі результатів конкурсу на право оренди нежитлового приміщення №3 по АДРЕСА_3 відповідач прийняв рішення від 23.02.06 №188 «Про оренду комунального майна», відповідно до п.1.1 якого погоджено передачу ОСОБА_1 в оренду цього приміщення на строк одинадцять місяців.

Відповідно до вказаних рішень 22.03.06 між позивачем та КВЖРЕП №8 (балансоутримувач приміщення) укладено договір оренди вказаного приміщення.

У зв`язку із вчиненням третіми особами - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , перешкод у переданні приміщення від представників власника і орендодавця - виконавчого комітету Житомирської міської ради, позивачу, і судовим розглядом спору щодо права власності на об`єкт оренди, балансоутримувач був позбавлений можливості передати об`єкт оренди фактично у користування.

З врахуванням такої обставини, виконком Житомирської міської ради рішенням від 15.03.2007 №196 вніс зміни до рішення №188 від 23.02.2006 і продовжив термін оренди. Відповідно, 13.04.2007 було укладено договір оренди № 213 терміном на два роки одинадцять місяців.

Об`єкт оренди не було передано, про що балансоутримувачем КВЖРЕП-8 було складено відповідний акт від 18.04.2007.

На підставі рішення Богунського районного суду м.Житомира від 08.08.2008 по цивільній справі № 2-808/08 право власності територіальної громади м. Житомира на об`єкт оренди, яке було порушено ОСОБА_2 та її співмешканцем ОСОБА_3 , було відновлено.

18.02.2009 року на власника Житомирську міську раду, видано свідоцтво на право власності на об`єкт оренди.

Позивач зазначає, що протягом усього часу належно виконувала умови договорів оренди та сплачувала орендні платежі за приміщення, яким жодного дня не користувалась.

З огляду на відповідні обставини виконавчий комітет Житомирської міської ради погодився врахувати сплачені авансом орендні платежі за 2007-2008 роки в рахунок майбутніх платежів (після передання об`єкту оренди згідно акту приймання-передачі), що підтверджується листом даного відповідача від 15.01.2009 №25.

11.02.2010 року рішенням № 97 виконавчий комітет Житомирської міської ради надав дозвіл на продовження договору оренди. 25.02.2010 між позивачем та КП «Агентство з управління майном» Житомирської міської ради укладено договір №1006/1 з терміном на два роки одинадцять місяців.

27.02.2010 року балансоутримувачем КВЖРЕП-8 складено акт про неможливість передачі об`єкту оренди.

Так само, не було передано у користування спірне приміщення і згідно останнього за часом укладення договору оренди від 01.04.2016 року № 2075, вчиненого між ОСОБА_1 та КП «Агентство з управління майном» Житомирської міської ради.

За твердженням позивача, виконавчий комітет Житомирської міської ради не вчиняє будь-якої дієвої роботи, скерованої на повернення у власне розпорядження об`єкта комунальної власності, фактично дозволяє всупереч інтересам громади безоплатно користуватися майном третіми особами.

Позивач звертає увагу на ряд порушень, які зводяться до того, що: виконавчий комітет Житомирської міської ради неправомірно, без належного обґрунтування, всупереч раніше прийнятим власним рішенням, змінив свою позицію в питанні орендних відносин, чим порушив право на продовження договору оренди нежитлового приміщення; відповідачем в порушення вимог закону не надано належного обґрунтування відмові в продовженні договору оренди, порушено вимоги законодавства щодо дотримання законності при прийнятті оскаржуваного рішення; відповідач в особі своїх посадових осіб всупереч їх посадовим та функціональним обов`язкам незаконно не вчиняє передбачені законодавством дії щодо повернення об`єкта комунальної власності у своє володіння і розпорядження та не передає об`єкт оренди в користування, тривалий час не повідомляє про хід виконавчих проваджень та про свої дії у цих виконавчих провадженнях задля виконання судового рішення у справі №2-808/08; відповідач незаконно дозволяє безоплатно користуватись об`єктом комунальної власності третім особам, які самоуправно захопили це комунальне майно і користуються ним безоплатно протягом багатьох років, та не вчиняє дій щодо стягнення з таких осіб коштів за користування комунальним майном, чим завдає шкоди майновим інтересам територіальної громади м. Житомир; відповідач своєю протиправною бездіяльністю протягом тривалого часу у зазначених питаннях позбавив можливості створити адвокатський офіс з умовами, які б забезпечили створення адвокатської контори з певною кількістю помічників та дозволили розширити мою адвокатську практику, що свідчить про втрату з вини відповідача доходів, які могли б реально бути отримані за звичайних обставин.

Прийнявши оспорюване рішення відповідач не врахував вимоги Закону та положень договору оренди, відповідно до яких за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору, цей договір підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

Заперечення орендодавця на продовження договору оренди нерухомого майна, повинно здійснюватися саме шляхом надсилання орендарю протягом одного місяця після закінчення строку договору повідного листа-повідомлення. Прийняття рішення про відмову у продовженні договору оренди не можна вважати письмовим запереченням у розумінні змісту норм Закону і договору оренди від 01.04.2013 № 207.

Посилаючись на відповідні обставини, позивач просить визнати незаконним і скасувати пункт 8 рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 06.03.2019 року № 202 «Про оренду комунального майна та внесення змін в рішення міськвиконкому»; визнати договір оренди нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , укладений з адвокатом Левчук Тетяною Василівною, продовженим на новий строк терміном на два роки одинадцять місяців; зобов`язати виконавчий комітет Житомирської міської ради, як орган місцевого самоврядування і управління комунальним майном, вчинити дії по оформленню продовження договору оренди нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , з адвокатом Левчук Тетяною Василівною, на строк, визначений попередньо укладеним договором оренди від 01.04.2016 № 2075, на два роки одинадцять місяців з орендною платою 27 гривень 32 копійки за 1 кв. м з призначенням - під офіс (адвокатську контору); зобов`язати Комунальне підприємство «Регулювання орендних відносин» Житомирської міської ради передати у фактичне користування на підставі акту приймання-передачі нежитлового приміщення адвокату ОСОБА_1 , як орендареві, об`єкт оренди - нежитлове приміщення №3 загальною площею 57,4 кв.м, що розташовано за адресою: АДРЕСА_3 , у стані, що відповідає призначенню майна - під офіс (адвокатську контору) з наданням відмикаючих пристроїв до вхідних дверей об`єкту оренди; зобов`язати відповідачів зарахувати авансові платежі, сплачені ОСОБА_1 за півторарічний період під час дії договорів оренди, згідно листа ВКЖМР від 15.01.2009 № 25/Л-10638, в рахунок оплати орендної плати за користування об`єктом оренди, починаючи з дати підписання Акту про передання ОСОБА_1 у фактичне користування нежитлового приміщення №3 загальною площею 57,4 кв.м, що розташовано за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому підкреслено, що спірне приміщення, дійсно, належало до власності територіальної громади м. Житомира.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 08.08.2008 року ОСОБА_2 , ОСОБА_4 зобов`язано звільнити приміщення АДРЕСА_1 та передати його у володіння виконавчого комітету Житомирської міської ради.

В ході виконання відповідного рішення суду було встановлено, що власником приміщення є інша особа на підставі договору купівлі-продажу від 31.10.2014 року, укладеного між ОСОБА_5 як продавцем та ОСОБА_6 покупцем.

Продавцю ОСОБА_5 спірне приміщення належало згідно рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28.03.2014 року.

Представник відповідача зазначає, що 01.07.2019 року Житомирська міська рада звернулась до Житомирського апеляційного суду з апеляційної скаргою на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28.03.2014 року.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 06.10.2020 року провадження по справі закрите.

Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04.03.2021 року касаційну скаргу Житомирської міської ради залишено без задоволення.

З огляду на викладене, відповідач просить відмовити у задоволені позову.

В судовому засіданні позивач, представник Виконавчого комітету Житомирської міської ради підтримали викладені у позовній заяві, а також у поданому відзиві на позовну заяву вимоги та заперечення.

Позивач додала, що право власності на спірне нежитлове приміщення набуте іншими особами у незаконний спосіб, а тому не може вважатись припиненим для дійсного неволодіючого власника територіальної громади в особі Житомирської міської ради.

Крім того, під час голосування за наслідком обговорення проекту рішення були допущені процедурні порушення, що виявились у невідповідності загальної кількості осіб, які приймали участь у засіданні, з тією кількістю, що проголосувала.

На думку позивача, вказане свідчить про необхідність скасування рішення виконавчого комітету як протиправного.

Інші учасники в судове засідання не з`явились, про час розгляду повідомлялись належним чином.

Судом встановлено наступні обставини.

Між позивачем ОСОБА_1 та КП «Агентство з управління майном» Житомирської міської ради, що виступило в особі в.о. директора Ольшанської С.Г., яка діяла на підставі Статуту та розпорядження міського голови від 01.04.2016 року за № 222, укладено договір оренди нерухомого майна від 01.04.2016 року за № 2075, за умовами якого КП «Агентство з управління майном» Житомирської міської ради як орендодавець передав у користування ОСОБА_1 орендар, нежитлове приміщення для розміщення офісу за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 57,4 кв.м.

Договір укладено зі строком до 01.03.2019 року.

Відповідно до п. 8.4. договору заявка орендаря на укладення договору на новий термін повинна бути надана орендодавцю за два місяці до закінчення строку дії цього договору. Договір оренди може бути укладений на новий термін лише при наявності відповідного дозволу (рішення) виконавчого комітету міської ради. При цьому, зазначені дії оформляються новим договором.

Зі змісту акту прийому-передачі приміщення, орендованого ОСОБА_1 , від 01.04.2016 року слідує, що об`єкт приміщення не досліджувався у зв`язку із фактичним не переданням об`єкту оренди орендарю.

Згідно протоколу засідання комісії у справах використання нежитлових приміщень комунальної власності Житомира № 2 від 22.02.2019 року міськвиконкому Житомирської міської ради рекомендовано надати дозвіл ОСОБА_1 на укладення договору оренди нежитлових приміщень площею: 57,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 для розміщення офісу на новий термін на чотири місяці.

Відповідно до п.8 рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради № 202 від 06.03.2019 року відмовлено ОСОБА_1 в укладенні договору оренди на новий термін на нежитлові приміщення у зв`язку із закінченням строку, на який він був укладений.

Зі змісту протоколу засідання виконавчого комітету № 7 від 06.03.2019 року слідує, що у засіданні виконавчого комітету міської ради прийняли участь 17 осіб.

Після обговорення пункту 8 проекту рішення щодо продовження ОСОБА_1 договору оренди приміщення строком на 4 місяці висловились проти 12 осіб, проти немає, утримались немає.

Судом встановлено, що власником нежитлового приміщення літ «А» загальною площею 101,22 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 в період з 31.10.2014 року по 19.06.2019 року був ОСОБА_6 .

На час розгляду справи власником відповідного приміщення є третя особа - ОСОБА_7 .

У відповідності до ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування» в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення, виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Відповідно до п.п. 1 п. «а» ст. 29 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: власні (самоврядні) повноваження: управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Згідно з п. 6 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

За змістом п. 10 наведеної норми акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Положеннями п.п. 5-7 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об`єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку.

Майнові операції, які здійснюються органами місцевого самоврядування з об`єктами права комунальної власності, не повинні ослаблювати економічних основ місцевого самоврядування, зменшувати обсяг та погіршувати умови надання послуг населенню.

Вирішуючи питання обгрунтованості заявлених позивачем вимог суд керується такими міркуваннями.

Відповідно до ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч.1 ст. 181 ЦК України).

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Надаючи оцінку дослідженим по справі доказам в їх окремому значенні, а також взаємному зв`язку, суд приходить до висновку про тотожність майна - об`єкта нерухомості, яке на момент прийняття оспорюваного рішення належало на праві власності ОСОБА_6 , а на час вирішення спору ОСОБА_7 , та об`єкта нерухомості, що перебувало у власності територіальної громади із посвідченням такого права свідоцтвом про право власності від 18.02.2009 року.

Вказаний висновок грунтується на вивчених матеріалах технічної характеристики майна з приналежними до нього окремим приміщеннями за номерами паспорту інвентаризації, а також на послідовних відомостях реєстру прав власності та інформації речових прав на нерухоме майно з даними про об`єкт майна з ідентифікацією конкретної адреси.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 31.10.2014 року ОСОБА_6 як покупець придбав у ОСОБА_5 у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідне приміщення (як нежитлове) без визначення нумерації квартири вважається набутим ОСОБА_5 24.04.2014 року на підставі рішення Богунського районного суду м.Житомира.

Відмінності у площі приміщень, які згідно пояснень представника відповідача стали результатом вчинених дій власниками майна по переплануванню приміщень, не може бути підставою для виокремлення майна, відносно якого і заявлено вимоги позивачем, від зареєстрованого відповідно до інформації Реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тотожність об`єкта також підтверджується тривалим судовим оспорюванням Житомирською міської радою правомірності виходу майна з права власності територіальної громади.

Суд підкреслює, що на час розгляду справи правомірність набуття у власність об`єкта нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , не спростовано.

За таких умов, питання можливості скасування рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради, прийнятого відносно спірного майна, а також вимоги щодо визнання продовженим договору оренди приміщення із зобов`язанням вчинити дії по укладенню договору, підлягають з`ясуванню з урахуванням реальних об`єктивних даних про власників майна, характеру та періоду існування відносно майна юридично значимих та юридично формальних фактів, пов`язаних, у тому числі, з укладенням договорів купівлі-продажу, оренди.

Згідно зі ст. 759 ЦК України в чинній на час прийняття оспорюваного рішення редакції за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності, а також майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності врегульовувались Законом України «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-XII, який втратив чинність на підставі Закону № 157-IX від 03.10.2019.

Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України 2269-XII договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.

У відповідності до ст. 17 Закону України 2269-XII термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

З огляду на викладене обгрунтування позовних вимог, яким має намір скористатись позивач на досягнення бажаного результату, сторона просить застосувати інститут пролонгації договору оренди нерухомого майна (продовження договору на той самий строк і на тих самих умовах), врегульованого положеннями статті 764 ЦК, частини другої статті 17 Закону № 2269 «Про оренду державного і комунального майна» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін (відносно останнього договору оренди від 2016 року).

В даному випадку слід звернути увагу на такому.

Відповідно до ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України).

Суд зауважує, що договір оренди від 2016 року не укладався між власником майна або уповноваженою ним особою (орендодавцем), хоча саме вказівка на уповноважену власником майна (як суб`єкта вільного волевиявлення) міститься у договорі.

При виборі шляхів підходу до оцінки проявів вчиненого «правочину», зокрема за принципом його презумпції правомірності, заснованого на ст. 204 ЦК України, та, як пов`язаної із цим, необхідності визнання недійсним договору, права та обов`язки за яким зберігають формальну чинність до моменту підтвердження його недійсності, з можливістю в подальшому застосувати реституцію, та з іншого боку, за принципом неукладеності як «правочину», в якому факти порушення волевиявлення не потребують доведення в більшому ступені, аніж як за відсутністю згоди сторін, суд вважає необхідним звернути увагу, що за формально вчиненого правочину договору оренди від 2016 року, є відсутніми будь-які юридичні чинники, що висловлюють можливість продовження виконання зобов`язань за таким договором особами, які мали намір досягти домовленості. Так, сплата орендарем орендної плати на користь відповідача позбавляється будь-якого розумного сенсу за умови з`ясованих фактів щодо належності права власності у майні.

Суд виходить з того, що територіальна громада міської ради, яка не була власником спірного майна на день вчинення «правочину», не мала можливості, визначивши уповноважене підприємство, досягти будь-яких істотних домовленостей з іншою особою як контрагентом. Дійсний власник участі у вчиненні правочину не приймав.

Відтак, будь-які закріплені та змістом такого правочину положення не є домовленостями між власником майна та орендарем, а тому договір не може вважатись укладеним.

З`ясування обставин збереження прав та обов`язків орендодавця у нового власника відповідно до положень ст. 23 Закону № 2269 «Про оренду державного і комунального майна», що може мати наслідок в розрізі питання автоматичної пролонгації договору (договорів), укладеного раніше 2016 року, не має правового значення, оскільки позивач просить визнати продовженим договір оренди саме від 2016 року.

Як зазначалось вище, відповідний договір не укладався із власником, крім того, як вбачається зі встановлених у судовому засіданні обставин, власники майна заперечують майнові інтереси інших осіб на спірне майно.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частині другій статті 16 ЦК України.

Зі змісту частини третьої статті 16 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13, Верховним Судом у постановах від 17 травня 2018 року в справі № 2-64/11, від 04 липня 2018 року у справі № 590/479/16-ц.

Визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради, прийнятого відносно об`єкта нерухомого майна, власником якого на час прийняття рішення, а також станом на день розгляду справи, є інші особи, не може вважатись виконанням завдань судочинства як судового спостереження процесуальної протидії сторони позивача та сторони відповідача, діями якого завдано порушення та/або дії якого можуть призвести до відновлення права.

Скасування рішення виконавчого комітету внаслідок невідповідності кількості осіб, що голосували, із загальною кількістю осіб, які приймали участь в засіданні, також не може виявляти ефективне поновлення невизнаних прав позивача, оскільки орган місцевого самоврядування (Житомирська міська рада) позбавлений можливості вирішувати питання юридичної долі майна, що не належить до об`єктів комунальної власності.

Крім того, відповідно ч.2 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Суд вважає необхідним додати, що у виниклому спорі позивач не пред`являв будь-яких вимог до власників майна, оцінка правомірності набуття такими особами у власність об`єкта нерухомого майна не входить до повноважень суду за характером пред`явлених вимог.

Вимога про визнання договору продовженим не підлягає до задоволення, оскільки продовженим може бути визнано правочин, що має юридично значущий прояв.

Слід звернути увагу, що відповідна вимога, з одночасним зобов`язанням передати майно, може пред`являтись лише власнику майна.

З огляду на викладене, пред`явлений позов, як сукупність взаємопов`язаних та похідних вимог, не підлягає до задоволення, а позивач не позбавлений права поставити питання про відшкодування здійснених оплат орендних платежів в іншому провадженні.

Керуючись ст.ст. 258-279 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради, Комунального підприємства «Регулювання орендних відносин» Житомирської міської ради, за участю третьої особи ОСОБА_7 , про визнання рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 06 березня 2019 року № 202 в частині п. 8 незаконним, його скасування, визнання договору оренди продовженим, зобов?язання вчинити дії по оформленню продовження договору оренди приміщення, передання приміщення у користування, зарахування авансових платежів.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду буде виготовлено 01.11.2022 року.

Суддя: Д.М.Лєдньов