Справа № 177/581/20
Провадження № 2/177/16/22
Р І Ш Е Н Н Я

(заочне)

Іменем України

18 квітня 2022 року Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Березюк М. В.

за участі: секретаря Ференц Я. З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, ОСОБА_3 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з вказаною позовною заявою, востаннє уточнивши позовні вимоги просив суд припинити за ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, право власності на глинобитний житловий будинок обкладений цеглою, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку з знищенням, встановити факт, що за життя ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, на праві приватної власності належав цілий будинок за вказаною адресою, який складався з житлового будинку А-1, загальною площею 72,4 кв.м., житловою площею 32,7 кв.м., сараю Б, погрібу В, літньої кухні Г, навісу Д, уборної Е, огорожі 1-3, водо колонки І, замощення ІІ.

Крім цього, просили суд визнати, за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, а за ОСОБА_2 1/3 частину домоволодіння, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4

В обґрунтування позовних вимог позивачі вказували, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6, спадкоємцями якого були дружина ОСОБА_3 та діти ОСОБА_5, ОСОБА_4, які успадкували в рівних частках право власності на обкладений цеглою, глинобитний житловий будинок, житловою площею 24 кв.м., без господарчих будівель, що знаходився в с. Ново-Іванівка, Глеюватської сільської ради (більш точної адреси не зазначено), відповідно ОСОБА_3 з урахуванням Ѕ частини у майні подружжя належало право власності на 2/3 частини будинку, а ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по 1/6 частині будинку.

В період з 1974 по 1990 роки змінювалася адреса успадкованого будинку з буд. 30 на 36, а згодом на 28, але рішення сільської ради про це відсутні.

Зазначали, що в 1986 році ОСОБА_5 та ОСОБА_3 склали заяву про продаж їх часток будинку ОСОБА_4

У вказаному будинку, за адресою АДРЕСА_1 проживав ОСОБА_4, який приблизно в 1989, зруйнував успадкований глинобитний будинок житловою площею 24 кв.м. та збудував житловий будинок А-1, загальною площею 72,4 кв.м., житловою площею 32,7 кв.м., сарай Б, погріб В, літню кухню Г, навіс Д, уборну Е, огорожу 1-3, водоколонку І, замощення ІІ, ставши його одноосібним власником. Оскільки вказаний будинок збудовано до 05.08.1992 року, таке будівництво не вважається самочинним. Однак, при оформленні технічного паспорта на будинок допущено помилку в зазначені його нумерації, а саме 36 замість 28. Жоден з колишніх співвласників успадкованого будинку не висунули претензій до ОСОБА_4 щодо знесення старого та будівництва нового будинку, відповідних позовів не подали, при цьому право власності на успадкований глинобитний будинок припинено його знищенням. ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3, спадкова справа після її смерті не заводилася.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4, спадкоємцями після смерті якого були ОСОБА_3 - мати, ОСОБА_1 - дружина та ОСОБА_2 - донька, при цьому мати відмовилася від своєї частки у спадщині на користь ОСОБА_1 Заповіту спадкодавець не складав. Відповідно, частка ОСОБА_1 у спадковому майні після смерті ОСОБА_4 склала 2/3 частки (з урахуванням частки від якої на її користь відмовилася ОСОБА_3), а частка ОСОБА_2, яка на день смерті батька була неповнолітньою, склала 1/3 частину.

ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, однак нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з розбіжностями у правовстановлюючих документах на майно щодо нумерації будинку, що є спадковою масою. Оскільки позасудовий порядок отримання права на спадщину вичерпано, позивачі звернулися до суду з вказаним позовом та просили його задовольнити.

Позивачі та їх представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, однак надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності та просили позов задовольнити, не заперечували проти заочного розгляду справи (а.с. 242 т.1, 146 т2).

Відповідач ОСОБА_3, зареєстроване місце проживання якої встановити не вдалося (а.с. 29, 40,56-58, 75-76 т.2), повідомлялася про дату час та місце розгляду справи в порядку визначеному законом (а.с. 52, 53, 129, 142 т.2), в тому числі шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (ч.11 ст. 128 ЦПК України), про причини неявки суду не повідомила, відзиву та заяв з процесуальних питань суду не надала.

Відповідач Глеюватська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася в порядку визначеному законом, але участь свого представника у розгляді справи не забезпечила, відзиву не подано, але подано суду заяву про розгляд справи за відсутності представника (а.с. 54, 69, 145 т.2).

В зв'язку з тим, що сторони правом на участь в судовому засіданні не скористалися, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові матеріали справи, давши оцінку наданим суду доказам, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_3, дошлюбне прізвище «ОСОБА_3», були батьками ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 10 т.1) та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 40-42 т.2).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6, після смерті якого відкрилася спадщина на Ѕ частину глинобитного обкладеного цеглою житлового будинку, загальною площею 24 кв.м., без надвірних будов, які знаходилися в с. Ново-Іванівка Глеюватської сільської ради Криворізького району (а.с. 95 т.1), яку прийняли в рівних частках його дружина ОСОБА_3 та неповнолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину (за законом) від 26.11.1974 р.н. (а.с. 85 т.1), матеріалами спадкової справи (а.с. 83-96 т.1). Інша Ѕ частина вказаного житлового будинку належала ОСОБА_3, як частка в праві спільної сумісної власності подружжя, що підтверджується свідоцтвом про право на частину в спільному майні подружжя від 26.11.1974 (а.с. 86 т.1). Вказані правовстановлюючі документи не містять даних щодо номеру будинку, але в заяві про прийняття спадщини ОСОБА_3 вказувала, що даний будинок мав номер 30 (а.с. 92).

Після смерті чоловіка ОСОБА_3 одружилася з ОСОБА_7, змінивши прізвище з «ОСОБА_3» на «ОСОБА_3» (а.с. 9, 13, 21-22, 114 т.1).

Як слідує з повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 21.10.2021, одружившись 26.12.1975 р.н. ОСОБА_5 змінила прізвище на «ОСОБА_5» (а.с. 37-39 т. 2). ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла (а.с. 27 т.1), спадкова справа після її смерті не заводилася (а.с. 167-169 т.1).

Як слідує з інформаційної довідки Глеюватської сільської ради № 200 від 21.02.2022, згідно даних погосподарських книг, на момент смерті ОСОБА_6 належний йому будинок мав номер 30. Така нумерація будинку зберігалася до 1980 року, а в період з 1980-1982 нумерація будинку змінена на № 28, його власником була зазначена ОСОБА_3 (а.с. 134-135 т.2), при цьому згідно довідки Глеюватської сільської ради № 199 від 21.02.2022 рішення про зміну поштової адреси будинку відсутні (а.с. 132 т.2).

Матеріали справи містять довідку виконавчого комітету Глеюватськї сільської ради № 19 від 16.07.1986, відповідно до якої ОСОБА_4 передано, на виконання вимог ст. 33 Закону Української ССР «Про державний нотаріат», заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_5 щодо повідомлення про продаж належних їм часток будинку (а.с. 12 т.1). Однак, будь-яких належних та допустимих доказів щодо відчуження вказаних часток ОСОБА_4, або іншим особам, суду не надано, вказані заяви не збереглися, що підтверджено довідкою Глеюватської сільської ради від 25.11.2021 № 9/2.13-1404 (а.с. 33), а тому встановити дійсний зміст вказаних заяв не представилося можливим.

Згідно даних з Державного реєстру прав на нерухоме майно, право власності на будинок АДРЕСА_1, в реєстрі прав на нерухоме майно не зареєстровано (а.с. 140 т.2).

Як слідує з довідки Глеюватської сільської ради № 200 від 21.02.2022, згідно даних погосподарських книг, в період з 1980-1982, 1983-1985 років, власником будинку АДРЕСА_1 була ОСОБА_3, яка після смерті чоловіка ОСОБА_6, повторно одруживсь з ОСОБА_7, змінила прізвище на «ОСОБА_3» (а.с. 9, 13 т.1) та яка 21.06.1984 року вибула до м. Кривого Рогу, після чого власником будинку № 28 в погосподарських книгах значився ОСОБА_4, до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 134-135 т.2).

Технічний паспорт на будинок, що належав ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що виготовлявся Криворізьким БТІ 13.06.1990, містить інформацію, що на вказану дату домоволодіння складалося з житлового будинку А-1 загальною площею 72,4 кв.м., житловою площею 32,7 кв.м., та сараю Б, погребу В, літньої кухні Г, навісу Д, вриральні Е, заборів 1, 3, водоколонки І та замощення ІІ (а.с. 14-17). Як слідує з технічної документації на домоволодіння, відомості про власників на момент складення технічного паспорта вказано на підставі свідоцтв про право власності в спільному майні подружжя та свідоцтв про право на спадщину виданих 26.11.1974, при цьому номер домоволодіння вказано як АДРЕСА_2. Зазначення номеру вказаного будинку в реєстраційному посвідченні БТІ не відповідає даним інформаційної довідки Глеюватської сільської ради, відповідно до якої, згідно даних погосподарських книг в період 1986-1990 ОСОБА_3 та 1991-1995 років ОСОБА_4 належало саме домоволодіння АДРЕСА_1, власниками будинку АДРЕСА_2 були інші особи (а.с. 134-135 т.2).

Відповідно до інформації наданої Криворізьким БТІ, будь-яка інформація щодо реєстрації нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 відсутня. Натомість щодо адреси: АДРЕСА_2, наявні дві архівні справи, одна з яких № 168 стосується домоволодіння належного ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, однак містить суперечності в зазначені номера домоволодіння, а саме 36, 26 (а.с. 77-98 т.2). Архівна справа № 152 також стосується іншого домоволодіння АДРЕСА_2, належного ОСОБА_8, але також містить виправлення з нумерації будинку (а.с. 99-124 т.2).

Беручи до уваги викладене, суд критично оцінює дані матеріалів архівної справи БТІ та реєстраційного посвідчення на спадкове майно в частині нумерації будинку, та приймає за основу дані щодо номеру будинку, який є спадковим майном, які надані Глеюватською сільською радою Криворізького району Дніпропетровської області № 200 від 21.02.2022 та ґрунтуються на даних погосподарських книг тривалого періоду, узгоджуються з іншими доказами по справі. Тому, суд приходить до висновку, що дійсним номером домоволодіння, що є спадковим майном після смерті ОСОБА_4 є саме будинок АДРЕСА_1.

Вказаний будинок знаходиться на земельній ділянці, площею 0,31 га, що перебувала в користуванні ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а.с. 28 т.1), доказів на спростування вказано суду не надано.

Вказане узгоджується з довідкою Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області № 9/2.13-1404 від 25.11.2021, в якій вказано, що саме ОСОБА_4 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 33-34 т.2) та довідкою № 768 від 18.10.2013 в частині нумерації будинку (а.с. 26 т.1).

Відповідно до довідки Глеюватської сільської ради Криворізького району № 9/2.13-375 від 22.03.2021, ОСОБА_4 у 1974 році було прийнято у спадщину житловий будинок, житловою площею 24 кв.м., у с. Новоіванівка Криворізького району Дніпропетровської області, якому в подальшому присвоєно адресу: АДРЕСА_1, який в подальшому, в період до 1991 року ОСОБА_4 зруйновано та на його місці, за даною адресою збудовано інший, загальною площею 72,4 кв.м., житловою площею - 32,7 кв.м. (а.с. 197 т.1).

Як слідує з акта комісії у складі депутата Глеюватської сільської ради та мешканців с. Новоіванівка Криворізького району Дніпропетровської області, затвердженого Глеюватським сільським головою Ю. Сергієнко, будинок за адресою: АДРЕСА_1 до 1991 був фактично зруйнований та на його місці за даною адресою збудовано інший будинок (а.с. 133 т.2).

При цьому, суд приймає до уваги, що до часу набрання чинності Цивільним кодексом України, в редакції 2003 року, та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Державна реєстрація права на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно затверджене Наказом Міністерства Юстиції України від 07.02.2002 № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18.02.2002 № 157/6445 з подальшими змінами. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте, виникнення права власності на будівлі та споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність) було вперше встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва. Тобто, до 05 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року житлових будинків вимогам законодавства, будівельним нормам та державним стандартам і правилам, зокрема, для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30 липня 2012 року).

Із Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української УРСР 31.01.1966 року, погодженої заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року № 56, вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах реєстрації не підлягали.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 01.03.2013 року за змістом пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Відповідно, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги дані погосподарських книг, зафіксовані у вищевказаних довідках органу місцевого самоврядування, суд приходить до висновку, що при знесення ОСОБА_4 будинку успадкованого ним та ОСОБА_3, ОСОБА_5 після смерті батька ОСОБА_6, припинилося їх право власності на вказане успадковане майно, яке складалося з глинобитного обкладеного цеглою житлового будинку, загальною площею 24 кв.м., без надвірних будов, що знаходилися в с. Ново-Іванівка Глеюватської сільської ради Криворізького району. Будь-яких даних щодо заперечення вказаного факту з боку ОСОБА_3 чи ОСОБА_5, за її життя, матеріали справи не містять, як вказує позивач, з позовами останні до ОСОБА_4 щодо порушення їх права на майно не зверталися.

ОСОБА_4 збудував на місці зруйнованого будинку новий до 1991 року, набувши на нього право власності, як на новостворений об'єкт нерухомого майна, який згідно даних технічного паспорту на будинок від 1990 року складався з житлового будинку А-1 загальною площею 72,4 кв.м., житловою площею 32,7 кв.м., та сараю Б, погребу В, літньої кухні Г, навісу Д, вбиральні Е, заборів 1, 3, водоколонки І та замощення ІІ (а.с. 14-17 т.1). Вартість вказаного домоволодіння склала 72000 грн. (а.с. 215 т.1).

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, відзиву не надали, вказані позивачем обставини не заперечили, відповідно оцінивши докази наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 за життя належало право власності на вищевказане домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, як новостворене ним майно.

18.03.1994 ОСОБА_4 одружився з позивачем по справі ОСОБА_1, яка при одруженні змінила прізвище «ОСОБА_1» на «ОСОБА_1» (а.с. 18,101-103 т.1), від вказаного шлюбу в них народилася донька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 19 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 31.01.2012 (а.с. 20 т.1).

Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. При цьому, відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно зі ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1274 ЦК України, спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Як слідує з матеріалів спадкової справи, яка відкрита після смерті ОСОБА_4 (а.с. 97-126 т.1), померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, на день своєї смерті він був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 один, заповіт від його імені не посвідчувався (а.с. 105 т.1).

З заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулася його дружина - ОСОБА_1, а його мати - ОСОБА_3 подала до нотаріуса заяву про відмову від права на спадщину на користь ОСОБА_1 (а.с. 99-100 т.1). ОСОБА_2, яка на день відкриття спадщини після смерті батька була неповнолітньою, прийняла спадщину в силу ч.4 ст. 1268 ЦК України.

Відповідно, спадкування після смерті ОСОБА_4 здійснюється на підставі закону, спадкоємцями першої черги спадкування, які прийняли спадщину є позивачі по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та з урахуванням частки у спадщині ОСОБА_3, яка від неї відмовилася на користь ОСОБА_1, частка ОСОБА_1 у спадщині становить 2/3, а частка ОСОБА_2 - 1/3 частину спадкового майна.

Однак, постановою нотаріуса Криворізької районної державної нотаріальної контори ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4, у зв'язку з розбіжностями в наявній адресі спадкового майна та документах, які підтверджують право власності померлого. Заявнику запропоновано звернутися до суду (а.с. 121 т.1).

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно з ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оскільки перед судом доведено факт належності ОСОБА_4 за його життя права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, позивачі прийняли спадщину після його смерті в порядку спадкування за законом, але позасудові способи отримання свідоцтва про право на спадщину вичерпано, наявність суперечностей в правовстановлюючих документах на спадкове майно перешкоджає отриманню свідоцтва про право на спадщину в позасудовому порядку, з метою захисту невизнаного права на спадщину позивачів, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити в частині встановлення юридичного факту належності ОСОБА_4 права власності на вищевказане домоволодіння (новозбудоване ним до 1991 року) та визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на спадкове майно, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, відповідно в частках 2/3 частини - ОСОБА_1 та 1/3 частини - ОСОБА_2

Позовні вимоги в частині припинення права власності на глинобитний будинок за вищевказаною адресою за ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3, суд вважає такими, що не забезпечують ефективний захист невизнаного права, більш того, припинення права власності фізичної особи після її смерті (ОСОБА_4 ат ОСОБА_5) не узгоджується з нормами ст. 25 ЦК України, відповідно до якої цивільна правоздатність фізичної особи (здатність мати цивільні права та обов'язки) припиняється у момент її смерті.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 247, 259, 263-265, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 до Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, ОСОБА_3 про припинення права власності, встановлення юридичного факту, визнання права власності - задовольнити частково.

Встановити факт, що за життя ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, на праві приватної власності належав житловий будинок А-1, загальною площею 72,4 кв.м., житловою площею 32,7 кв.м., сарай - Б, погріб - В, літня кухня - Г, навіс - Д, вбиральня -Е, огорожа 1-3, водо колонка І, замощення ІІ, за адресою: будинок АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_7, РНОКПП НОМЕР_2) право власності на 2/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку А-1, загальною площею 72,4 кв.м., житловою площею 32,7 кв.м., сарай - Б, погріб - В, літня кухня - Г, навіс - Д, вбиральня - Е, огорожа 1-3, водоколонка І, замощення ІІ, в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнати за ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_6, РНОКПП ) право власності на 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1,яке складається з житлового будинку А-1, загальною площею 72,4 кв.м., житловою площею 32,7 кв.м., сарай - Б, погріб - В, літня кухня - Г, навіс - Д, вбиральня - Е, огорожа 1-3, водоколонка І, замощення ІІ, в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його складання та підписання.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення та підписання, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, тобто протягом тридцяти днів з дня його складання та підписання, шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення та підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення та подання апеляційної скарги на заочне рішення, може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених процесуальним законом строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя М.В. Березюк