Провадження № 2/127/4994/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

26.10.2022 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі головуючого судді Медяної Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Мутовкіної В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ «ТАСКОМБАНК», про визнання недійсним частини кредитного договору,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ «ТАСКОМБАНК», про визнання недійсним частини кредитного договору, в якому просила суд визнати положення пункту 1.4 заяви-договору № 217036-601 про надання кредиту готівкою на власні потреби від 30.07.2018 року недійсним, визнати положення додатку 1 заяви-договору № 217036-601 про надання кредиту готівкою на власні потреби від 30.07.2018 року в частині встановлення комісії недійсним та зобов`язати АТ «ТАСКОМБАНК» провести перерахунок здійснених платежів згідно заяви -договору № 217036-601 від 30.07.2018.

В позові зазначено, що 30.07.2018 року між нею позивачем та відповідачем укладено договір кредиту, за умовами якого позивачу ОСОБА_1 , як позичальнику, надано кредит в сумі 276 548,67 грн., строком на 48 місяців за умови сплати відсотків за користування кредитом - 0,0001% річних та комісії за обслуговування кредиту - 2,69 % на місяць.

На думку позивача, положення даного договору про обов`язок сплати комісії є несправедливими, оскільки не містять опису послуг з обслуговування кредитної заборгованості, розрахунку вартості такої послуги. Відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Ухвалою суду від 11.02.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою суду від 13.05.2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 14.06.2021 року за клопотанням позивача провадження у справі №127/28909/20 зупинено до прийняття рішення у справі №496/3134/19, яка перебуває на розгляді Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою суду від 05.09.2022 року провадження у справі поновлено та призначено судове засідання.

Позивач у судове засідання не з`явилась, натомість подала клопотання про розгляд справи у її відсутності, в якому зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просила їх задоволити, проти проведення заочного розглдяу справи не заперечувала.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повімленим про час, дату та місце розгляду даної справи. Заяв чи клопотань про розгляд справи за його відсутності не подавав, про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позовну заяву не подано.

24.10.2022 року представник відповідача подав письмові пояснення у яких зазначив, що укладення договору кредиту відповідало принципам належного волевиявлення сторін. Сторони правочину досягли всіх істотних умов, відповідно до вимог ст. 638 ЦК України. Також вказує, що позивач ознайомилась з усією інформацією, щодо кредитної послуги, шляхом підписання заяви-договору № 217036-601 про надання кредиту готівкою на власні потреби від 30.07.2018 року та додатку 1 до даної заяви-договору, що є невід`ємною частино договору, у якому наведено детальний розпис складових загальної вартості кредиту та графік платежів, положеннями Публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, розміщеної на офіційному веб-сайті АТ «ТАСКОМБАНК». Сплата комісії пов`язана з необхідністю коригування кредитних зобов`язань позичальника з оформленням нових графіків у разі часткового дострокового повернення кредиту, виконанням Банком доручення позичальника на договірне списання коштів з рахунків позичальника, інформуванням позичальника про найменування та місцезнаходження бюро кредитних історій, до якого Банк передаватиме інформацію для формування кредитної історії, дорученням позичальника на внесення інформації щодо його кредитних зобов`язань за кредитним договором та користування інформацією про кредитну історію шляхом взаємодії з бюро кредитних історій, наданням консультаційних послуг з усіх питань, що стосуються надання та обслуговування кредиту, а також, окрім зазначеного, відкриттям поточного/карткового рахунку, здійсненням розрахунково-касового обслуговування, забезпеченням обслуговування кредитної заборгованості (отримання виписок за кредитним/картковим рахунком).

З огляду на вищевикладене, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову.

Частиною восьмою статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2ст. 191 ЦПК України.

Відповідачем не подано відзив на позовну заяву, в порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України. Надані відповідачем письмові пояснення не є тотожними відзиву. Вказані пояснення подані поза межами строку, встановленими для подання відзиву, клопотання про поновлення строків для подання відзиву суду не надано.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Враховуючи зазначене вище та положення ч. 4 ст. 223 ЦПК України і ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання у відсутність учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем АТ «ТАСКОМБАНК» 30.07.2018 року укладено заяву-договір про надання кредиту, за умовами якого ОСОБА_1 як позичальнику надано кредит в сумі 276 548,67 грн., строком на 48 місяців за умови сплати відсотків за користування кредитом - 0,0001% річних та комісії за обслуговування кредиту - 2.69 % на місяць.

В той же день відповідач ознайомилась з детальним розписом складових вартості кредиту та графік платежів, що являється додатком 1 до заяви-договору № 217036-601 про надання кредиту готівкою на власні потреби від 30.07.2018 року, про що свідчить її підпис. В даному додатку окрім основних платежів та платежів по відсоткам також зазначені платежі за додаткові та супутні послуги банку, а саме розрахунково-касове обслуговування, у фіксованій сумі 7439,16 грн. щомісячно.

Твердження позивача, що встановлення такої комісії у договорі суперечить нормам чинного законодавства, а тому є незаконним і недійсним, суд сприймає критично з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України Кредитний договір укладається у письмовій формі.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України роз`яснив порядок набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori - "наступний закон скасовує попередній".

Таким чином, єдиний орган конституційної юрисдикції фактично передбачив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий закон скасовує положення закону, прийнятого раніше, якщо обидва ці закони регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення.

Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правового акта, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, як зазначено у пункті 2 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин та він залишається чинним на час, коли правовідношення припинило своє існування. У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування") кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування") до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування") продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, завтерджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України "Про споживче кредитування", у зв`язку з чим у Законі України "Про захист прав споживачів" текст статті 11 викладено в такій редакції: "Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" з набуттям чинності Закону України "Про споживче кредитування" залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України "Про захист прав споживачів", визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України "Про споживче кредитування".

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про споживче кредитування" загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України "Про споживче кредитування" безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит(далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту".

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, -щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України "Про споживче кредитування" та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлювлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Положеннями ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» визначено перелік відомостей, які повинні включатись у зміст договору кредиту. До таких відомостей, серед інших, належать: тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; загальний розмір наданого кредиту; порядок та умови надання кредиту; строк, на який надається кредит; процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі, порядок зміни та сплати процентів; реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частинами 5, 6 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит.

У відповідності до частин 1, 3, 14 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (в редакції, чинній на час укладення договору) Банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті.

Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Відповідно до п.5 Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджених Постановою Правління Національного банку України 08.06.2017 № 49, Банк надає споживачу детальний перелік складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною в договорі про споживчий кредит, - за кількістю днів, щомісяця, щокварталу) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супровідних послуг банку, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб за кожним платіжним періодом за формою, наведеною в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит додатка 2 до цих Правил.

Як вбачається з п.3 заяви-договору №217036-601 про надання кредиту готівкою на власні потреби від 30.07.2018, відповідач погодилась з тим, що зобов`язаний повертати кредит, щомісячно, згідно графіку платежів відповідно до додатку №1 до цієї заяви-договору, що є її невід`ємною частиною, що підтверджується її підписом.

В детальному розписі складових загальної вартості кредиту та графіку платежів (додаток 1 до договору) в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит зазначено: сума платежу за розрахунковий період (мінімальний платіж) щомісячно - 13201,16 грн., у тому числі погашення основної заборгованості за кредитною лінією - 5761, 98 грн. щомісячно; проценти за користування кредитною лінією - 0,02; розрахунково-касове обслуговування - 7439,16 грн. щомісячно. Даний розпис підписаний позивачем.

Отже, банк надав відповідачу детальний перелік складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів, з яким вона ознайомлена. Атому, суд вважає непереконливими доводи позивача про те, що заява-договір №217036-601 про надання кредиту готівкою на власні потреби від 30.07.2018 не містить обгрунтованого розрахунку вартості таких послуг, оскільки вони зазначені в додатку 1 до даного договору, який є невід`ємною його частиною.

Як вбачається з частини другої статті 8 Закону України "Про споживче кредитування", до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, така послуга банку, як розрахунково-касове обслуговування в розмірі 7439,16 грн. щомісячно, яка відображена в детальному розписі складових загальної вартості кредиту та графіку платежів (додаток 1 до договору) в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, яка є невід`ємною частиною заяви-договору №217036-601 про надання кредиту готівкою на власні потреби від 30.07.2018, відповідає вимогам, Закону України "Про споживче кредитування".

За змістом ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам

Позивачем не надано достатньо переконливих доказів, що, спираючись на вільне волевиявлення, сторона позичальника не бажала настання наслідків, що полягають в отриманні суми кредиту із обов`язком сплати загальної відсоткової ставки за користування кредитом, та відповідні умови є несправедливими.

У прийнятій по справі № 496/3134/19 постанові від 13.07.2022 року Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про порушення вимог законодавства та необхідність перерахунку заборгованості позичальника за умови, коли положеннями договору передбачалась сплата комісії при отриманні послуг, визначених як безоплатні згідно Закону України «Про споживче кредитування».

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В сфері виниклого спору суд не знаходить підстав для визнання частин договору недійсними як таких, що містять несправедливі умови.

Крім того, не встановлено судом і наявність умов договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими Законом України «Про споживче кредитування», як підстави підтвердження нікчемності правочину із зобов`язанням перерахунку заборгованості.

З огляду викладене, враховуючи, що відповідем до договору правомірно було включено пункт про сплату платежів за додаткові та супутні послуги банку, у тому числі розрахунково-касове обслуговування, а позивачем на спростування цього не надано належних, допустимих та достятніх доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач був звільнений від сплати судового збору.

Враховуючи, що позивачем подано три вимоги немайнового характеру, розмір судового збору становить 2977, 20 грн.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, слід компенсувати за рахунок держави судовий збір у розмірі 2977,20 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 2, 141,223, 247, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК, ст. 203,215, 1054, 1055 України, Законом України «Про споживче кредитування», Законом України «Про захист прав споживачів» , суд

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «ТАСКОМБАНК», про визнання недійсним частини кредитного договору.

Компенсувати за рахунок держави судовий збір розмірі 2977,20 грн.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня отримання його копії.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач: Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК», код ЄДРПОУ - 09806443, місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. с. Петлюри, 30.

Суддя