Справа № 147/1307/18
Провадження № 22-ц/801/300/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Натальчук О. А.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2022 рокуСправа № 147/1307/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Ковальчука О.В.., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання: Михайленко А.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту на право проходу та проїзду по земельній ділянці за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Клименко Ірини Федорівни на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 30 листопада 2021 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Натальчук О.А., повний текст рішення складено 03 грудня 2021 року,

встановив:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту на право проходу та проїзду по земельній ділянці.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,0537 га з кадастровим номером :02:007:0035, яка розташована по АДРЕСА_1 із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлових будівель, та споруд. На вказаній земельній ділянці розташований житловий будинок, що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору дарування житлового будинку від 31 жовтня 2008 року. У даному будинку позивач зареєстрована та проживає разом зі своєю сім`єю. Суміжним землекористувачем являється ОСОБА_2 , адже йому належить право власності на сусідню земельну ділянку площею 0,1162 га, кадастровий номер :02:007:0133, розташовану по АДРЕСА_1 . З урахуванням місця розташування обох земельних ділянок, доступ до земельної ділянки позивача з дороги загального користування можливий виключно через земельну ділянку відповідача. Для проходу/проїзду до власного будинку і земельної ділянки ОСОБА_1 має використовувати вхід через хвіртку і ворота, що розташовані на земельній ділянці відповідача. Така ситуація пояснюється тим, що раніше обидві земельні ділянки були єдиним цілим і перебували в користуванні однієї людини - бабусі позивачки ОСОБА_3 .

Після реєстрації у 2015 році відповідачем права власності на суміжну з позивачем земельну ділянку відбулися зміни у його ставленні до можливості проходу/проїзду нею. ОСОБА_2 постійно створює перешкоди у проході та проїзді позивача через земельну ділянку, що належить йому на праві приватної власності, закриває ворота, чим перешкоджає позивачу у доступі до своєї земельної ділянки.

Позивач просить суд встановити на її користь земельний сервітут на безоплатне право проходу і проїзду гужовим та автомобільним транспортом до земельної ділянки площею 0,0537 га з кадастровим номером :02:007:0035 та житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , щодо земельної ділянки з кадастровим номером :02:007:0133 розташованої по АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 30 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивачем доведено належними та допустимим доказами обставини щодо необхідності встановлення земельного сервітуту на право проходу та проїзду гужовим та автомобільним транспортом до земельної ділянки ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Клименко І.Ф. подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника, позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів вчинення їй перешкод у проході до її домоволодіння, зокрема, у період перебування відповідача ОСОБА_2 у відпустці за місцем свого проживання. Вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу, що при розгляді справи позивачем не доведено доцільність встановлення ОСОБА_1 постійного сервітуту на безоплатне право проходу та проїзду гужовим та автомобільним транспортом до належної їй земельної ділянки, а також відсутня фактична можливість встановлення такого сервітуту. Разом з тим, на переконання заявника, експертний висновок не містить достовірної інформації про об`єкт «каналізаційний колодязь», який запропоновано переобладнати з метою облаштування проїзду по ньому, тому він є недопустимим та може спричинити збитки відповідачу ОСОБА_2 в разі пошкодження його майна.

20 січня 2022 року від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_1 О.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечив аргументи викладені в апеляційній скарзі вказавши, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог. Поряд з цим вказує, що позивач неодноразово зверталась до відповідача як з усними, так і письмовими пропозиціями про укладення договору земельного сервітуту, які були проігноровані ним. Крім того вказує, що до приватизації земельної ділянки в 2015 році відповідач жодним чином не заважав існуючий порядок проходу і проїзду позивачем до його земельної ділянки і не був для нього обтяжливим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, заперечення викладені в відзиві на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_13 на підставі Держаного акту серії ЯГ №479869, виданого 08 серпня 2008 року, належить право власності на земельну ділянку площею 0,0537 га у межах згідно з планом, що розташована в АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер земельної ділянки :02:007:0035 (т.1, а.с.8).

Згідно договору дарування земельної ділянки від 03 липня 2009 року, укладеного між ОСОБА_13 та ОСОБА_1 , дарувальник передає безоплатно у власність доньці, а обдаровувана приймає у власність належну дарувальнику на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,0537 га, кадастровий номер :02:007:0035. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вінницької області Вихватнюк Л.А. та зареєстровано в реєстрі за №916 (т.1, а.с.9).

Окрім того, ОСОБА_13 на підставі договору дарування від 31 жовтня 2008 року, передала безоплатно у власність ОСОБА_1 цілий житловий будинок площею 88,1 кв.м., що розташований в АДРЕСА_1 . Договір дарування зареєстровано в реєстрі за №3055 (т.1, а.с.10).

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 06 серпня 2012 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . Після розірвання шлюбу позивачці залишено дошлюбне прізвище « ОСОБА_1 » (т.1, а.с.30,31).

31 грудня 2012 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав, виданого КП «Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», номер витягу 36714614 (т.1, а.с.11).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 березня 2017 року, ОСОБА_2 з 24 грудня 2015 року на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,1162 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :02:007:0133 (т.1, а.с.12).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 січня 2020 року, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок загальною площею 66,9 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.241).

В серпні 2016 року ОСОБА_1 зверталася зі скаргою до Тростянецької селищної ради щодо вирішення питання про спільне користування заїздом до будинку разом з ОСОБА_2 .

Листом від 16 серпня 2016 року селищним головою роз`яснено, що для зручного та безперешкодного заїзду та проходу до житлового будинку, ОСОБА_1 може використовувати земельну ділянку, що перебуває у власності ОСОБА_2 , уклавши з ним договір сервітуту, як з власником земельної ділянки (т.1, а.с.23).

На виконання вимог ухвали суду від 09 грудня 2019 року експертом Вінницького відділення КНДІСЕ проведено судово земельно-технічну та будівельно-технічні експертизи.

Висновком експертного дослідження від 12 серпня 2020 року №60-63/20-21 (т.1 а.с. 203-220) констатовано, що можливість проходу і проїзду на транспортних засобах з дороги загального користування до об`єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці з кадастровим номером :02:007:0035, по АДРЕСА_1 , можливий виключно через земельну ділянку з кадастровим номером :02:007:0133, по АДРЕСА_1 . На підставі проведеного дослідження, враховуючи вимоги нормативно-правових актів з питань землеустрою, наявні матеріали та результати проведеного натурного обстеження, конфігурацію меж земельних ділянок, яка відповідає наданої кадастрової документації, на розгляд суду пропонуються найменш обтяжливі варіанти встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку площею 0.1162 га з кадастровим номером :02:007:0133 по АДРЕСА_1 , на право проходу (В1) та права проходу і проїзду на транспортних засобах (В2) до об`єктів нерухомого майна розташованих на земельній ділянці площею 0.0537га з кадастровим номером :02:007:0035 по АДРЕСА_1 . Дані варіанти встановлення земельного сервітуту наведені у дослідній частині висновку (Варіанти 1, 2) та відображені на план-схемах у Додатках 2, 3 до висновку.

Окрім того, в примітці висновку зазначено, що при умові зменшення розміру (по ширші) бетонної плити каналізаційного колодязя на 0.25м. або при умові улаштування насипу до відмітки поверхні бетонної плити каналізаційного колодязя або при умові зменшення висоти поверхні бетонної плити каналізаційного колодязя, до відмітки поверхні землі, можливо встановити земельний сервітут для проїзду транспортних засобів до об`єктів нерухомого майна домоволодіння АДРЕСА_1 , шириною -2,75 м. (дивись Варіант 2 у додатку 3 до висновку).

Також експертом зазначено, що встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею та здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

План-схема можливого найменш обтяжливого варіанту (варіант №1) встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку з кадастровим номером :02:007:0133 по АДРЕСА_1 , на право проходу до об`єктів нерухомого майна розташованих на земельній ділянці площею 0.0537га. з кадастровим номером :02:007:0035 по АДРЕСА_1 , відображена у додатку 2 до висновку (даний варіант враховує параметри сервітуту відображеного у Договорі про встановлення земельного сервітуту від 20 серпня 2015 року).

План-схема можливого найменш обтяжливого варіанту встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку з кадастровим номером :02:007:0133 по АДРЕСА_1 , на право проходу та проїзду на транспортних засобах до об`єктів нерухомого майна, що розташовані на земельній ділянці площею 0,0537 га з кадастровим номером :02:007:0035 по АДРЕСА_1 з можливістю нормального користування житловим будинком і здійснення догляду за ним, відображена у додатку 3 до висновку (у даному варіанті необхідно врахувати обмеження наведені у примітці на арк.№21 дослідній частини даного висновку).

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Відповідно до положень частин першої-третьої статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (частини).

Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту (частина перша, друга статті 404 ЦК України).

Стаття 98 ЗК України визначає право земельного сервітуту як право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Стаття 99 ЗК України визначає перелік, який не є вичерпним, земельних сервітутів, встановлення яких можуть вимагати власники або землекористувачі земельних ділянок.

Відповідно до частин першої та другої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

За змістом стаття 79-1 ЗК України формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 78-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно зі змістом наведених правових норм право земельного сервітуту підлягає державній реєстрації спочатку у Державному земельному кадастрі, а після цього також у Єдиному державному реєстрі речових прав.

Враховуючи зазначене, сервітут є правом користування чужою земельною ділянкою, що полягає, зокрема, у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередач, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у особи, у тому числі і в користувача земельної ділянки, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужою земельною ділянкою - земельного сервітуту

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 133/305/17-ц (провадження № 61-12458св19).

Звертаючись в суд з позовом про встановлення земельного сервітуту на безоплатне право проходу і проїзду гужовим та автомобільним транспортом до земельної ділянки відповідача представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Мазур О.В. посилався на те, що з урахуванням місця розташування обох земельних ділянок, доступ до земельної ділянки позивача з дороги загального користування можливий виключно через земельну ділянку відповідача. Для проходу/проїзду до власного будинку і земельної ділянки ОСОБА_1 має використовувати вхід через хвіртку і ворота, що розташовані на земельній ділянці відповідача. Така ситуація пояснюється тим, що раніше обидві земельні ділянки були єдиним цілим і перебували в користуванні однієї людини - бабусі позивачки ОСОБА_3 .

Зазначені доводи позивача підтверджені вищевказаними письмовими доказами, яким суд першої інстанції дав правильну правову оцінку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, використання земельної ділянки та житлового будинку позивачки неможливе без обтяжень сервітутом чужого нерухомого майна, зокрема, земельної ділянки відповідача, як і не здобуто доказів того, що встановлення сервітуту відносно спірної земельної ділянки буде надмірно обтяжливим для нього.

При цьому, судом вірно враховано, що в добровільному порядку питання встановлення сервітуту суміжними землевласниками не вирішено.

Наведені висновки суду зроблені на підставі системної оцінки та аналізу наданих сторонами доказів, зокрема, висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи № 60-63/20-21 від 12 серпня 2020 року, технічної документації із землеустрою, показань сторін і допитаних свідків.

Що стосується вимог позивачки щодо встановлення безоплатного постійного сервітуту у вигляді права проїзду гужовим та автомобільним транспортом по земельній ділянці відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення такого земельного сервітуту, як, зокрема, право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху.

Відтак, встановлення земельного сервітуту у вигляді права проїзду транспортним засобом, за загальним правилом, є можливим у разі, якщо на земельній ділянці вже наявний шлях для проїзду.

Наявність шляху для проїзду на земельній ділянці відповідача підтверджується схемами розміщення домогосподарств сторін та фототаблицями доданими до матеріалів проведеної експертизи і відзиву представника відповідача Клименко І.Ф. (т. 1 а.с. 216-219, 242-250), що в сукупності з іншими обставинами стало підставою для задоволення судом першої інстанції вимог позивача і у цій частині.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, врахувавши висновок експерта за результатами проведення судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи № 60-63/20-21 від 12 серпня 2020 року та пояснення експерта Казака О.М. в судовому засіданні, місцевий суд дійшов висновку, що найменш обтяжливим буде встановлення земельного сервітуту відповідно до варіанту № 2, запропонованого у вказаному висновку експерта, через земельну ділянку відповідача.

ОСОБА_2 не був позбавлений можливості доводити свої заперечення проти позову та надавати відповідні докази на підтвердження цих заперечень.

Доводи відповідача щодо не надання позивачем суду жодних належних та допустимих доказів вчинення останній перешкод у проході до її домоволодіння, спростовується показами допитаних місцевим судом свідків: ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які попереджались судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази і будь-яких сумнівів у їх об`єктивності колегія суддів не вбачає.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги, зокрема, і про неприпустимість вчинення робіт щодо бетонної плити каналізаційного колодязя до відмітки поверхні землі відповідно запропонованого у примітці висновку експерта, що на його думку є небезпечним для подальшої експлуатації оглядового колодязя, оскільки доказів на підтвердження такого матеріали справи не містять та є припущеннями.

Поряд з цим, сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном, а витрати, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував, що позивач може дістатися свого домоволодіння іншим шляхом, аніж через належну відповідачу земельну ділянку не підтверджені належними і допустимими доказами та фактично зводяться до переоцінки доказів.

Вирішуючи спір, суд, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшшов правильного висновку про те, що право позивача на обслуговування і користування нею своїм домоволодінням у цьому випадку є порушеним, єдиним способом захисту порушеного права є встановлення безстрокового та безоплатного земельного сервітуту, тому, враховуючи висновок експертизи та необхідність захисту прав та свобод позивач, передбачених та гарантованих Конституцією України, вимоги про встановлення постійного, безоплатного земельного сервітуту щодо частини земельної ділянки відповідача для проходу та проїзду до земельної ділянки позивача підлягають задоволенню.

З огляду на зазначене, доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374,375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Клименко Ірини Федорівни залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 30 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета