Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
справа № 710/2222/15-ц
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого: Крата В. І., суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О.,
Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач), касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнив частково, рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 лютого 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 15 липня 2020 року у частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_1 , про витребування майна скасував, ухвалив нове рішення, яким в позові відмовив.
З результатами касаційного розгляду справи та мотивами прийнятої постанови Верховного Суду не можу погодитись з таких міркувань.
У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 20 листопада 1993 року до 24 вересня 2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , під час якого подружжя набуло у власність приміщення прохідної «літера Б» площею
25,1 кв. м, гараж «літера Ж» площею 126,3 кв. м, мийку «літера Л» площею
117,4 кв. м, приміщення майстерні «літера Е» площею 154,4 кв. м та приміщення контори «літера А» площею 86,4 кв. м, які розташовані у АДРЕСА_1 .
Право власності на ці приміщення зареєстроване за ОСОБА_1 .
Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2011 року зазначені нежитлові приміщення були передані у власність ОСОБА_4 . Підставою ухвалення вказаного рішення була наявність боргу ОСОБА_1 , який підлягав поверненню.

Вважала, що відчуження ОСОБА_1 майна у такий спосіб відбулось з метою виведення майна із сумісної власності подружжя та неможливості його поділу.

15 квітня 2015 року вона дізналась про наявність свого порушеного права та наявність вказаного рішення суду, яке порушувало її право на спільну сумісну власність подружжя, внаслідок чого оскаржила в апеляційному порядку вказане рішення суду від 05 вересня 2011 року.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 06 серпня 2015 року рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2011 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_4 у позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

Достовірно знаючи про наявність спору щодо нерухомого майна, під час перебування справи в суді апеляційної інстанції 05 травня 2015 року ОСОБА_4 відчужив це майно за договором купівлі-продажу ОСОБА_5 .

Посилаючись на те, що підстава набуття ОСОБА_4 права власності на спірне майно була визнана незаконною і спірні нежитлові приміщення, які є спільним майном подружжя, незаконно перейшли в особисту власність ОСОБА_5 , позивачка просила:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 05 травня 2015 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,

- витребувати з незаконного володіння набувача ОСОБА_5 це майно.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 лютого 2020 року, залишеним без змін Постановою Черкаського апеляційного суду від 15 липня 2020 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Витребувано з володіння набувача ОСОБА_5 нежитлові приміщення - приміщення прохідної «літера Б» площею 25,1 кв. м, гараж «літера Ж» площею

126,3 кв. м, мийку «літера Л» площею 117,4 кв. м, приміщення майстерні «літера Е» площею 154,4 кв. м та приміщення контори «літера А» площею 86,4 кв. м, які розташовані в АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_3 відмовлено.

Суди виходили з того, що спірне нерухоме майно, яке є спільною власністю подружжя майно ОСОБА_1 і ОСОБА_3 вибуло із володіння останньої поза її волею (за судовим рішення, яке в подальшому було скасоване), а тому на підставі статей 387, 388 ЦК України підлягає витребуванню із незаконного володіння ОСОБА_5 , який є останнім цього майна

ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій він просив зазначені судові рішення, справу передати на новий судовий розгляд.

У касаційній скарзі та її уточненій редакції ОСОБА_1 зазначає, що:

- спірний об`єкт нерухомого майна був зареєстрований за ним на підставі рішення суду. Частка позивача у праві спільної сумісної власності подружжя не визначена як в ідеальній частці, так і в натурі. Питання про визнання спірного майна спільною власністю подружжя, його поділ в судовому порядку до цього часу не вирішене, тому звернення ОСОБА_3 до суду з позовом про витребування вказаного майна з чужого незаконного володіння є передчасним;

- у резолютивній частині рішення суд першої інстанції не зазначив (і не міг зазначити), на користь кого витребувано спірне майно, що унеможливлює його виконання і не тягне юридичних наслідків;

- позивачка не має правовстановлюючих документів на спірне майно і не може бути заявником для реєстрації права власності, оскільки вказаний об`єкт нерухомого майна був зареєстрований за ним, тому оскаржуване рішення суду не має жодних юридичних наслідків і не може бути підставою для захисту прав та інтересів позивачки;

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_5 просив скасувати рішення та постанову судів попередніх інстанцій, посилаючись на те, що:

- позивачка не довела наявності в неї права власності на спірне майно, факту вибуття майна з володіння позивачки і знаходження його у відповідача, фактів, які доводять незаконність володіння відповідачем майном позивачки, фактів, які доводять відсутність між позивачкою і відповідачем зобов`язально-правових відносин щодо спірного майна;

- навіть якщо припустити, що позивачка може бути власником 1/2 частини спірної нежитлової будівлі, то не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо витребування у відповідача об`єкта нерухомості в цілому, оскільки власник має право витребувати лише своє майно, а задоволення позовних вимог щодо витребування об`єкту нерухомості в цілому призведе до порушення права власності іншого співвласника;

- наявність у діях одного із співвласників волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача;

- звертаючись із позовною заявою та обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка посилалася на положення статті 387 ЦК України, відповідно до якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Як убачається з матеріалів справи, в момент вчинення правочину (укладення договору купівлі-продажу) судове рішення, яким було визнано право власності ОСОБА_4 на нежитлові будівлі, набрало законної сили та не було скасовано, на той момент апеляційне провадження щодо перегляду даного судового рішення не було відкрито. Отже, в момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу ОСОБА_4 мав право відчужувати даний об`єкт нерухомості і договір купівлі-продажу відповідав усім вимогам;

- внаслідок задоволення вимоги про витребування майна були порушені норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме було здійснено передчасне, незаконне втручання у мирне володіння майном.

Суди встановили, що з 20 листопада 1993 року до 13 вересня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики за ОСОБА_4 визнано право на приміщення прохідної площею 25,1 кв. м, гаража площею 126,3 кв. м, яке належить ОСОБА_8 згідно з договором купівлі-продажу нежилого приміщення від 24 червня 2006 року, мийки площею 117,4 кв. м, яке належить ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 вересня 2007 року, приміщення майстерні площею 154,4 кв. м та контори площею 86,4 кв. м, будівель та споруд, яке належить ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 15 лютого 2008 року, розташовані на АДРЕСА_1 в рахунок погашення боргу за договором позики в сумі 350 000,00 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 05 травня 2015 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_9 приміщення прохідної, гаража, мийки, майстерні та контори, розташовані на АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 06 серпня 2015 року рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2011 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики шляхом визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.

Підставою даного позову ОСОБА_3 зазначала те, що наведене майно перебувало у спільній сумісній власності подружжя: її та ОСОБА_1 , вона має право власності на 1/2 частину цього майна та витребування цього майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 , оскільки це майно вибуло із її володіння поза її волею на підставі рішення суду, яке було в подальшому скасоване.

Погоджуючись з висновками судів першої і апеляційної інстанції та висловлюючи свою незгоду з результатами касаційного розгляду справи постанови Верховного Суду, виходжу з такого.

У статті 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження

№ 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та№ 14-179цс18)».

У справі, що переглядається:

- первісно право власності на нерухоме майно, яке є предметом даного спору, було зареєстровано за ОСОБА_1 , який на момент набуття нерухомості у власність перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 ;

- рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2011 року за ОСОБА_4 визнано право на спірні нежилі приміщення, які належали ОСОБА_8 ;

- на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 05 травня 2015 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_9 спірні приміщення;

- рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 06 серпня 2015 року рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2011 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики шляхом визнання права власності на нерухоме майно відмовлено;

- суд апеляційної інстанції зазначив, що в рішенні апеляційного суду Черкаської області від 06 серпня 2015 року підставою для скасування рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2011 року та відмови у визнанні за ОСОБА_4 права власності на спірні приміщення стало те, що ОСОБА_1 не мав права відчужувати спірне майно, яке належить на праві спільної сумісної власності подружжю.

Установивши, що ОСОБА_5 придбав спірні приміщення у ОСОБА_4 , який набув їх у власність на підставі рішення суду, яке було скасоване, презумпція спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_10 не спростована, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для витребування нерухомості у ОСОБА_5 на підставі статті 388 ЦК України.

Суд касаційної інстанції у своїй постанові послався на висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 53/1216/16-ц (провадження № 61-5421св19), про те, що «у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18) зроблено висновок, що: «за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи». У пункті 46.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19) вказано, що: «відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови від 2 липня 2019 року у справі № 48/340). Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц)». У пункті 80 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження

№ 12-135гс19) зазначено, що: «однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею».

Колегія суддів також процитувала пункти 6.43-6.51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), в яких зазначено, що «Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)). Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. У цій справі суд першої інстанції не встановлював обставин, які могли би свідчити про недобросовісність відповідача, а натомість його добросовісність не поставив під сумнів. Щодо висновків суду апеляційної інстанції, то Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що відповідач, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що на момент набуття ним права власності на спірне майно (25 липня 2018 року) було скасовано судове рішення, на підставі якого майно було зареєстроване за ОСОБА_2 (постановою Апеляційного суду Черкаської області від 2 грудня 2016 року скасовано рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 березня 2018 року у справі № 2-705/2008), що ставить під обґрунтований сумнів добросовісність ОСОБА_1 під час набуття спірного нерухомого майна у власність. Так, ОСОБА_1 не був учасником справи № 2-705/2008, і суди не встановили, що йому було відомо про наявність спору, який розглядався у зазначеній справі, та про результати розгляду справи. Крім того, на час укладення договору купівлі-продажу від 25 липня 2018 року було запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Задовольняючи позов про витребування спірного нерухомого майна з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, господарські суди попередніх інстанцій наведеного не врахували, поклавши на відповідача додатковий обов`язок, крім відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, перевіряти та аналізувати також обставини правомірності попередніх переходів майна, зокрема, обставини вибуття майна з володіння позивача».

Спираючись на зазначені висновки Верховного Суду, зроблені у вказаних справах, колегія суддів констатувала, що суди не встановили у справі, що розглядається, обставин, які могли би свідчити про недобросовісність набувача - ОСОБА_5 , а його добросовісність не поставлена під сумнів. Так, ОСОБА_5 не був учасником справи № 2-981/11 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики, і суди не встановили, що йому було відомо про наявність спору, який розглядався у зазначеній справі, та про результати розгляду справи;

- на час укладення договору купівлі-продажу від 05 травня 2015 року було запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05 травня 2015 року право власності на спірне майно ОСОБА_4 зареєстрував 05 травня 2015 року;

- задовольняючи позов про витребування спірного нерухомого майна з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, суди попередніх інстанцій наведеного не врахували, поклавши на відповідача додатковий обов`язок, крім відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, перевіряти та аналізувати також обставини правомірності попередніх переходів майна, зокрема, обставини вибуття майна з володіння позивача.

Однак такі висновки суду суперечать змісту частини першої статті 388 ЦПК України, яка прямо (недвозначно, без будь-яких додаткових умов) вказує на право власника витребувати майно, яке вибуло з його володіння не з його волі, у добросовісного набувача.

Встановивши, що спірне нерухоме майно, співвласником якого є позивачка, вибуло з її володіння поза її волею, суд першої інстанції, з яким, погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано витребував це майно в останнього набувача ОСОБА_5 . Для цього випадку добросовісність останнього як набувача спірного майна не має правового значення.

Наведені колегією суддів висновки Верховного Суду, сформульовані у справах № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18) та № 925/1351/19 (провадження

№ 12-35гс21) стосуються критеріїв визначення добросовісності/недобросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (останнього набувача спірного нерухомого майна) і не спростовують висновків судів першої і апеляційної інстанції, оскільки не містять вказівки на можливість відмови у задоволенні віндикаційного позову до добросовісного володільця (набувача) у випадку вибуття спірного нерухомого майна з володіння власника поза його волею.

Таким чином, вважаю, що у суду касаційної інстанції не було підстав для скасування оскаржених судових рішень і відмови в позові з тих підстав, що судами не встановлено недобросовісність ОСОБА_5 як набувача спірного нерухомого майна.

Суддя: М. М. Русинчук