Справа № 495/7028/22
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

03 жовтня 2022 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючої судді - Шевчук Ю.В., при секретарі - Бучка В.В.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м.Білгород-Дністровському в загальному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав відносно малолітнього сина,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, в якому просить:

- шлюб зареєстрований 01 жовтня 2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по м.Білгород-Дністровський Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №283 - розірвати;

- позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківських прав відносно малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог

01.10.2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану по м.Білгород-Дністровський Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 01.10.2005 року, актовий запис №283. Від шлюбу мають спільного малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 05.10.2018 року, актовий запис №4617. На протязі останніх років сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Кожен має протилежні погляди на шлюб та сім`ю. На даний момент сторони фактично припинили шлюбні відносини, спільне господарство не ведуть, шлюб носить лише формальний характер, відповідачка забрала свої особисті речі та переїхала проживати і працювати до м.Одеса. Як зазначає позивач, за його глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, збереження шлюбу неможливо. За час перебування у шлюбі вони як родина постійно проживали за місцем реєстрації позивача по АДРЕСА_1 , де позивач продовжує мешкати. Спільна малолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від моменту народження постійно проживає у даній квартирі, в якій створені всі необхідні умови для його проживання та розвитку. Відповідачка, як матір переїхала мешкати і працювати в місто Одеса та повністю самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, а саме: з дитиною не проживає, відтак не проявляє материнської турботи щодо малолітнього сина, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не цікавиться здоров`ям та успіхами, не займається його вихованням, а також матеріально не забезпечує сина. Позивач, як батько добросовісно виконує свої батьківські обов`язки, забезпечує сина усім необхідним, створює всі необхідні умови. Як зазначає позивач, з його боку відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання дитини з ним, чи негативно впливали на його виховання та розвиток. Відповідачка ОСОБА_2 , як матір ухилилась від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а саме: тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, а своєю негативною поведінкою показує поганий приклад і створює небезпеку для її життя і здоров`я, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, позбавлення батьківських прав відповідачки буде відповідає інтересам малолітньої дитини. Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради, як орган опіки та піклування надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відомості про рух справи, процесуальні дії у справі.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.09.2022 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.09.2022 року за клопотанням позивача з органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради витребувано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав.

Позивач в підготовче судове засідання не зявився, але надав заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги позову підтримав в повному обсязі посилаючись на обставини які зазначені в позові та просив задовольнити.

Відповідачка в підготовче судове засідання не зявилась, але надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов визнає в повному обсязі та не заперечує проти його задоволення.

В підготовче судове засідання представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради не зявився, але надав клопотання про розгляд справи у відсутність представника, за наявними документами по справі, висновок про доцільність позбавлення батьківських прав підтримав.

Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться у порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши матеріали справи, подані письмові докази, враховуючи наданий суду висновок органу опіки та піклування та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування

01.10.2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану по м.Білгород-Дністровський Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 01.10.2005 року, актовий запис №283.

Від шлюбу мають спільного малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 05.10.2018 року, актовий запис №4617.

Шлюб у обох перший, шлюбні стосунки між сторонами припинені, а причиною розпаду сім`ї стали різні погляди на життя. На даний час проживають окремо, збереження сім`ї позивач вважає неможливим, спору про розподіл майна не має, відповідач не заперечує проти задоволення позову.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно ст.105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.3 ст.109 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення.

Таким чином, суд вважає, що позов в частині розірвання шлюбу обґрунтований, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторонам по справі, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторонам по справі, а тому шлюб необхідно розірвати.

Позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 05.10.2018 року, актовий запис №4617.

Малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з батьком ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_2 , власником якої він є.

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 21.09.2022 року, складеного спеціалістами служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради, встановлено, що батьком створено належні умови для проживання та розвитку малолітнього сина.

За інформацією КНП «Білгород-Дністровський Центр первинної медико-санітарної допомоги» Білгород-Дністровської міської ради від 22.09.2022 року №439, доглядом за дитиною, рекомендації лікарів виконувалися батьком ОСОБА_1 .

Мати дитини, ОСОБА_2 проживає в м.Одеса, самоусунулася від виконання батьківських обов`язків відносно сина.

Протягом двох останніх років відповідачка ОСОБА_2 участі у вихованні та утриманні сина не приймала, не цікавилася станом його здоров`я та розвитком.

В матеріалах цивільної справи міститься заява ОСОБА_2 , в які вона надає згоду на позбавлення її батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час бесіди із спеціалістами служби у справах дітей ОСОБА_2 не заперечувала щодо позбавлення її батьківських прав та просила розглянути питання на засідання комісії з питань захисту прав дитини без її присутності.

Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.

За положеннями частин першої, другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно ч.1, 2 ст.3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Суд на перше місце ставить "якнайкращі інтереси дитини", оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.

При розгляді даної справи, суд враховує, що відповідачка ОСОБА_2 у порушення вимог статті 164 СК України свідомо не виконує обов`язки щодо виховання та розвитку дитини, мешкає за іншою адресою, як мати жодного разу не поцікавилась у позивача про дитину, який в свою чергу створив для малолітньої дитини належні умови для проживання, виховання та розвитку, нехтує потребами свого малолітнього сина, порушує права дитини на належне батьківське виховання, тобто відповідачка вкрай формально ставиться до необхідності виконання обов`язку щодо утримання дитини. Крім того, протягом розгляду справи відповідачка ОСОБА_2 для себе належних висновків не зробила, реальних кроків щодо виховання та утримання дитини не вчинила, не довела зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування про дитину.

Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради вбачається, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою при ухиленні батьків від виконання батьківських обов`язків, виключно виходячи з інтересів дитини, вважає, що наявна необхідність у позбавленні батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже, в судовому засіданні під час розгляду вказаної справи знайшло своє підтвердження те, що відповідачка ОСОБА_2 відповідно до вимог ст.164 СК України повинна бути позбавлена батьківських прав щодо малолітнього сина, оскільки маючи юридичну і фактичну можливість до вчинення дій, які становлять зміст батьківського обов`язку, свідомо ухиляється від їх виконання, всі наведені вище факти, як кожен окремо так в сукупності, свідчать проте, що відповідачка свідомо ухиляється від покладеного на неї обов`язку виховання своєї дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток свого сина, на підставі чого, суд приходить обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

На переконання суду позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не зашкодить інтересам дитини, його подальшому вихованню та утриманню, а навпаки призведе до позитивного результату у його долі, забезпечить захист його прав та інтересів.

Проте, суд зазначає, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також відповідно ст.169 СК України, особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Отже, за наявності підстав у майбутньому, відповідачка має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Висновки за результатами розгляду справи

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи міститься достатньо доказів, які свідчать про ухилення відповідачки ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина ОСОБА_3 , її свідоме нехтування своїми обов`язками як матері, її небажання піклувати про духовний і фізичний розвиток дитини, не спілкується з нею та не цікавиться його здоров`ям, життям, інтересами, а тому врахувавши висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст.4, 12-13, 200, 206, 207, 247, 258, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав відносно малолітнього сина - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований 01 жовтня 2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по м.Білгород-Дністровський Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №283 - розірвати.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , батьківських прав відносно малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи,зазначений строк обчисляються з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Шевчук Ю.В.