Постанова

Іменем України

27 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 199/8873/20

провадження № 61-7406св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

третя особа - адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2021 року у складі судді Авраменка А. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2022 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Лаченкової О. В., Петешенкової М. Ю.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини.

Позов мотивований тим, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від шлюбу, який наразі розірвано рішенням суду від 16 грудня 2020 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась спільна дитина - дочка ОСОБА_4 , яка після фактичного припинення в січні 2020 року шлюбних відносин сторін за усною домовленістю між батьками проживає по черзі по одному тижню з кожним із батьків. Однак, позивач вважає, що у дитини в її інтересах повинне бути одне постійно місце проживання з власною кімнатою та всіма необхідними умовами для життя, розвитку, навчання і належного виховання, які саме він здатен забезпечити. Також позивач вважає, що місце проживання дитини має бути визначене разом із ним, оскільки саме з місця проживання позивача дитині ближче і зручніше діставатись до загальноосвітньої та художньої шкіл, в які вона ходить, саме батько приділяє більше уваги дочці, займається її вихованням, лікуванням, оздоровленням, дбає про її навчання та розвиток. Послався позивач і на те, що дитина сама зазначає про своє бажання проживати саме з батьком. Крім того, позивач в обґрунтування своїх позовних вимог послався на те, що він є психічно здоровим, не має наркологічних захворювань, має вищу освіту, працює, має регулярний дохід, за місцем роботи характеризується виключно з позитивного боку, любить свою дочку та спроможний забезпечити її всім необхідним. При цьому позивач ніколи не чинив перешкод відповідачу у спілкуванні з їх дитиною, хоче, щоб вихованням дочки займалися обоє батьків, однак для гармонійного розвитку дитини необхідно визначитись із її постійним місцем проживання.

Позивач просив:

визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернулася з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від спільного шлюбу мають спільну дитину - дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З січня 2020 року сторони фактично припинили шлюбні відносини, а рішенням суду від 16 грудня 2020 року їх шлюб розірвано. За усною домовленістю спільна дитина сторін по тижню проживає з кожним із батьків почергово. Питання щодо місця проживання дитини між сторонами виникло у зв`язку з поданням ОСОБА_1 позову про визначення місця проживання дитини. Не погоджуючись з мотивуванням первісного позову, ОСОБА_2 зазначила, що під час її спільного проживання із дитиною вона забезпечує дочку усім необхідним для її нормального розвитку, створює умови для навчання у школі, відвідування художньої школи, дбає про її здоров`я, проходячи планове медичне обстеження, кожного року їздить до моря, матеріально утримує дитину. Позивач за зустрічним позовом є психічно здоровою, не має наркологічних захворювань, має вищу освіту, працює, має регулярний дохід, за місцем роботи та проживання характеризується виключно з позитивного боку, любить свою дочку та спроможна її забезпечувати всім необхідним. ОСОБА_2 орендує квартиру, в якій для дитини створені необхідні умови для проживання, навчання та розвитку. Зазначила, що у вихованні дочки повинні приймати участь обоє батьків, батьку дитини ОСОБА_2 не створює перешкоду у спілкуванні з дитиною, однак для емоційно стійкого розвитку дитини дійсно необхідно визначити її постійне місце проживання. При цьому, посилаючись на практику суду апеляційної інстанції, а також норми національного та міжнародного законодавства, наявність у ОСОБА_1 інвалідності І групи, його розклад життя, ОСОБА_2 вважала, що проживання дитини з батьком дитини буде негативно впливати на її освіту і добробут, а тому саме мати дитини зможе дати дочці належне виховання та розвиток, матеріальне забезпечення.

Позивач просила:

визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2021 року, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2022 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини задоволено.

Визначено місце постійного проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з її батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини відмовлено.

В порядку розподілу судових витрат по справі стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 840,8 грн.

Задовольняючи первісні позовні вимоги, та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що не зважаючи на належний рівень обох батьків у матеріально-побутовому забезпеченні дитини, ставленні до виконання своїх батьківських обов`язків, між сторонами існує спір щодо місця проживання спільної дитини, і визначення такого постійного місця проживання дитини необхідне в першу чергу в інтересах її самої з огляду на її вік та потребу у психоемоційній стабільності задля подальшого належного розвитку, враховуючи, що коло соціальних зв`язків дитини переважно знаходиться за місцем проживання батька, останній приділяє більше уваги та турботи відносно дитини, а дитина у відповідь проявляє більшу прихильність до батька.

Суд першої інстанції також зазначив, що чинне національне та ратифіковане Україною міжнародне законодавство не містить норм, які б наділяли будь-кого із батьків дитини пріоритетним правом на проживання з дитиною; наявність у батька малолітньої дитини групи інвалідності не створює суттєві перешкоди для здійснення батьком належного піклування та турботи за дитиною, забезпечення її всім необхідним для життя та розвитку; визначення місця проживання дитини разом з її батьком не позбавляє можливості змінити таке місце проживання дитини у майбутньому при істотній зміні обставин, або самою дитиною після досягнення нею чотирнадцятирічного віку, а також не позбавляє мати дитини права спілкуватися з дочкою та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У серпні 2022 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, підписану представником ОСОБА_3 , у якій просить: скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2022 року; направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, висновки судів не відповідають правовим позиціям, викладеним в постановах Верховного Суду. Суд першої інстанції, з`ясовуючи думку малолітньої дитини ОСОБА_4 у відповідності до вимог статті 171 Сімейного кодексу України (далі - СК України), в порушення пункту 64 розділу 6 Керівних принципів Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, прийнятих Комітетом міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, не створив сприятливе оточення під час надання дитиною свідчень, не забезпечив залучення кваліфікованого фахівця (дитячого психолога). Суд першої інстанції, в порушення статті 160 СК України, під час визначення місця проживання дитини врахував думку дитини, якій на час ухвалення оскаржуваного рішення виповнилося сім років. Враховуючи викладене, згода дитини на визначення місця її проживання з одним із батьків, на думку ОСОБА_2 , не має для суду вирішального значення та не є абсолютною. Суд апеляційної інстанції не прийняв будь-яких процесуальних рішень щодо клопотань ОСОБА_2 про долучення під час розгляду справи в апеляційній інстанції доказів (про допит у якості психолога - спеціаліста керівника Дніпровського міського відділення Української асоціації сімейних психологів, про долучення доказів від 18 квітня 2022 року та від 04 листопада 2021 року, про допит свідків від 17 грудня 2021 року, про долучення висновку спеціаліста ОСОБА_5 ). Суд апеляційної інстанції відмовляючи у задоволенні зустрічного позову не врахував, що за зустрічним позовом органом опіки та піклування не складався висновок про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, що є підставою для скасування оскаржуваних рішень.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження, витребувано з суду першої інстанціїсправу № 199/8873/20, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення дії рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2021 року.

У серпні 2022 року матеріали цивільної справи № 199/8873/20 надійшли до Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 10 серпня 2022 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 761/25544/19, від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20, від 27 січня 2021 року у справі № 727/3856/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини

Суди встановили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 18 листопада 2011 року перебували у шлюбі, який рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2020 року розірвано. Від шлюбу сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась спільна дитина - дочка ОСОБА_4 .

Після припинення у січні 2020 року спільного проживання сторін по справі ними досягнуто усної згоди про місце проживання їх спільної дитини, а саме, досягнуто домовленості про те, що їх малолітня дочка ОСОБА_4 буде мешкати почергово з кожним із батьків один тиждень.

Сторони та їх дочка з 2017 року взяті на облік, як внутрішньо переміщені особи, а їх фактичне місце проживання/перебування у відповідності до статті 6 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ( ОСОБА_1 , спільна дитина сторін - ОСОБА_4 ) та за адресою: АДРЕСА_3 ( ОСОБА_2 ).

За зареєстрованою адресою місця фактичного проживання ( АДРЕСА_1 ) мешкає лише ОСОБА_1 . Зазначену квартиру він орендує тривалий час, мешкає в ній один, за виключенням тих періодів, коли разом із ним мешкає дитина ОСОБА_4 , а також приїздить у гості його мати та бабуся дитини.

За результатами проведеного органом опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради обстеження умов проживання батька дитини ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та складеного за наслідками цього акту від 03 березня 2021 року встановлено, що умови проживання задовільні, санітарно-гігієнічні норми дотримано, для дитини виділена окрема кімната, де в наявності ліжко для сну та відпочинку, шафа для речей, комод з іграшками.

Мати дитини ОСОБА_2 з січня 2020 року орендує однокімнатну кв. АДРЕСА_4 , де мешкає разом із чоловіком, з яким планує створити нову родину, а також у вказаній квартирі із ними періодично мешкає дочка ОСОБА_4 .

За результатами проведеного органом опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради обстеження умов проживання матері дитини ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 та складеного за наслідками цього акту від 03 березня 2021 року встановлено, що умови проживання задовільні, санітарно-гігієнічні норми дотримано, для дитини виділений окремий куточок, де в наявності ліжко для сну та відпочинку, шафа для речей, іграшки.

Малолітня дитина ОСОБА_4 з 01 вересня 2019 року навчається у Комунальному закладі освіти «Середня загальноосвітня школа № 69» Дніпровської міської ради (м. Дніпро, вул. Софії Ковалевської, 86-А), є ученицею 2-В класу, має навчальні досягнення середнього та початкового рівнів. Батько і мати дитини спілкуються з педагогами, відвідують батьківські збори, по черзі приводять дитину та забирають її зі школи. Благодійні внески на розвиток та укріплення матеріальної бази школи робить батько дитини.

Малолітня дитина ОСОБА_4 також навчається другий рік у Міському комунальному закладі культури «Дніпровська дитяча музична школа № 16» (м. Дніпро, вул. Калинова, 68), куди її на навчання вперше привів батько дитини ОСОБА_1 , він же забирає дитину з цієї школи, відвідує батьківські збори, концерти. На заняття у цю школу дитину приводять батьки по черзі, за виконанням домашнього завдання слідкує батько дитини, він також шукає музичні збірки для занять, придбав синтезатор. Малолітня ОСОБА_4 займається охоче, спілкування з музикою у дитини викликає позитивні емоції. Копії квитанцій на підтвердження оплати занять дитини у даній музичній школі надані суду саме ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 є особою з І групою інвалідності за загальним захворюванням, разом з тим пересувається самостійно з використанням протезів ніг, отримує пенсію по інвалідності, розмір якої за період з 01 березня 2020 року по 28 лютого 2021 року склав 53 834,04 грн (приблизно 4 500 грн на місяць), а також отримує допомогу переміщеним особам на проживання, розмір якої за період з лютого 2020 року по лютий 2021 року склав 40 682,2 грн (3 129,4 грн щомісяця). Крім того, ОСОБА_1 працює в Українському центрі з фізичної культури і спорту осіб з інвалідністю «Інваспорт» на посаді спортсмена-інструктора, а його розмір доходу за 2020 рік склав 139 997,82 грн (приблизно 11 600 грн на місяць). ОСОБА_1 є майстром спорту України міжнародного класу з волейболу сидячи серед спортсменів з ураженням опорно-рухового апарату, срібним призером чемпіонату Європи з волейболу сидячи 2017 року, учасником Паралімпійських ігор 2016 року, багаторазовим чемпіоном України, за місцем роботи характеризується виключно позитивно.

ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, основним видом діяльності якої є індивідуальна мистецька діяльність, а також вона здійснює низку додаткових видів діяльності, серед яких спеціалізована допоміжна офісна діяльність, надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, організування інших видів відпочинку та розваг, конгресів та торговельних виставок, спеціалізована діяльність із дизайну, діяльність у сфері фотографії, діяльність із підтримання театральних і концертних заходів, театральна та концентра діяльність, рекламні агентства та інші. Відповідно до копії податкової декларації ОСОБА_2 від 04 лютого 2021 року загальна сума її доходу як фізичної особи-підприємця за звітний 2020 рік склала 595 362,42 грн.

17 березня 2021 року ОСОБА_2 придбано та зареєстровано за собою автомобіль «Mercedez-Benz» B180, 2010 року випуску.

Кожний із батьків дитини, з огляду на характер їх роботи і зайнятості, має можливість в більшості випадків підлаштовувати свій графік роботи та розпорядок дня під розпорядок дня їх спільної дитини.

Згідно висновку органу опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 18 березня 2021 року, посилаючись на результати дослідження умов проживання у обох батьків, ставлення батьків до дитини, їх участь у вихованні, розвитку дитини, комісія не дійшла до єдиного висновку, а тому орган опіки та піклування зазначає про неможливість вирішення питання комісією, мотивуючи тим, що обидва з батьків рівноцінно беруть участь у вихованні та розвитку дитини. З цих підстав орган опіки та піклування залишив вирішення питання про визнання місця проживання малолітньої дитини сторін на розсуд суду з урахуванням інтересів дитини.

Малолітня дитина ОСОБА_4 в ході розгляду справи пояснила, що бажає мешкати з обома своїми батьками, більшої прихильності до когось одного із батьків не має. Разом з тим, на подальші запитання суду малолітня ОСОБА_4 пояснила, що саме зі своїм батьком, аніж із матір`ю, вона проводить більше вільного часу, частіше гуляє та розважається на дитячих майданчиках, саме з батьком робить домашні завдання, ходить до магазину, протягом тижня проживання з батьком ніколи не залишається одна в квартирі, оскільки в тих поодиноких випадках, коли батька немає вдома з нею залишається його мати - бабуся дитини, яка періодично приїздить у гості. Натомість, в тиждень проживання із матір`ю дитина більше знаходиться вдома, бувають випадки, коли ОСОБА_4 пропускає або спізнюється на заняття у школі, в тому числі музичній, на інші гуртки, інколи залишається вдома сама, чого в період проживання із батьком не буває, хоча обоє батьків приводять та забирають дитину зі школи та гуртків, які вона відвідує. Їй подобається ходити до школи, де в неї є своє коло друзів, з якими вона гуляє і бачиться також і після школи, змінювати школу не бажає. Є в ОСОБА_4 друг ( ОСОБА_6 ), який проживає поруч із адресою місця проживання батька, а тому із ним вона часто грає на дитячому майданчику або у себе вдома за адресою батька в тиждень проживання саме із батьком. За адресою місця проживання матері у дитини немає друзів та знайомих, в цей період вона спілкується лише з матір`ю та чоловіком, з яким мати мешкає спільно та планує створити нову родину.

Позиція Верховного Суду

У статті 3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини (стаття 141 СК України).

У частині четвертій статті 29 ЦК Українивизначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20 (провадження № 61-3587св22) зроблено висновок, що «рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України дає підстави для висновку, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 (провадження № 61-17922св21), на яку посилається ОСОБА_2 у касаційній скарзі, зроблено висновок, що «при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. Колегія суддів зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів».

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 (провадження № 61-17922св21), на яку посилається ОСОБА_2 у касаційній скарзі, зроблено висновок, що «відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і гарантує, що інтереси дітей захищені. Належна увага повинна приділятися поглядам та думці дитини згідно з її віком і зрілістю. Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом із тим згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією».

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, з чим погодився суд апеляційної інстанції, врахував матеріально-побутові умови батьків (в т. ч. забезпечення дитини окремою кімнатою за місцем проживання батька, мешкання дитини за місцем проживання матері із матір`ю та її співмешканцем в однокімнатній квартирі), наявність кола соціальних зв`язків дитини переважно за місцем проживання батька, відносини, які існують між кожним з батьків та дитиною, приділення батьком більше уваги та свого часу дитині,проявлення більшої емоційної близькості та прихильності саме до батька, хоча і не бажання втрачати зв`язок із матір`ю, потребуючи уваги, турботи та піклування з боку матері, а також права батьків на виховання дітей і обов`язки батьків діяти в їх інтересах та інтереси дитини.

За таких обставин, виходячи із закріплених у міжнародному та національному законодавстві принципів пріоритету захисту прав та забезпечення інтересів дітей в усіх діях щодо них, у тому числі при вирішенні судових спорів, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_7 та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не створив сприятливе оточення під час надання дитиною свідчень, не забезпечив залучення кваліфікованого фахівця (дитячого психолога), а також що суд першої інстанції, в порушення статті 160 СК України під час визначення місця проживання дитини врахував думку дитини, якій на час ухвалення оскаржуваного рішення виповнилося сім років.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року у справі № 461/9136/19 (провадження № 61-440св22) зроблено висновок, що «при вирішенні спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини (з урахуванням її вікової зрілості), необхідним є з`ясування психоемоційного стану дитини, її інтересів та ставлення до кожного із батьків, а також мотивів бажання проживати з одним із батьків».

У справі, що переглядається, суд першої інстанції у ході розгляду справи здійснив опитування малолітньої ОСОБА_4 в присутності представника служби у справах дітей щодо з`ясування мотивів бажання проживати з одним із батьків, що не суперечить статті 171 СК України.

Щодо аргументів касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не прийняв будь-яких процесуальних рішень щодо клопотань ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає наступне.

Згідно пунктів 5, 6 частини першої статті 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду: вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції; за клопотанням сторін та інших учасників справи вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У справі, що переглядається:

представниками ОСОБА_2 - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , після закінчення судом апеляційної інстанції підготовчих дій, подані зазначені клопотання, а саме:

про витребування інформації щодо графіку роботи ОСОБА_1 , кількість днів перебування його поза межами м. Дніпро, копій інструкцій з техніки безпеки за його місцем роботи (клопотання від 04 листопада 2021 року);

про допит у якості свідка ОСОБА_10 (клопотання від 17 грудня 2021 року);

про долучення до матеріалів справи копії висновку спеціаліста ОСОБА_5 від 15 грудня 2021 року (клопотання від 17 грудня 2021 року);

про допит у якості психолога спеціаліста керівника Дніпровського міського відділення Української асоціації сімейних психологів Зімбровську М. С. (клопотання від 17 грудня 2021 року);

клопотання про долучення до матеріалів справи копії податкової декларації платника податку ФОП ОСОБА_2 за 2021 рік (клопотання від 18 квітня 2022 року);

тобто висновок спеціаліста ОСОБА_5 від 15 грудня 2021 року, зроблений після ухвалення судом першої інстанції рішення, щодо вирішення інших клопотань, матеріали справи не містять доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від ОСОБА_2 .

Враховуючи, що суди дійшли правильних висновків про задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову, доводи касаційної скарги в цій частині не можутьбути підставою для скасування або зміни судових рішень, оскільки ці порушення не призвели до ухвалення незаконних рішень.

Твердження касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову не врахував, що за зустрічним позовом органом опіки та піклування не складався висновок про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, що є підставою для скасування оскаржуваних рішень, є необґрунтованими, оскільки предметом позовів є визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , під час засіданні комісії органу опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, за результатами якого складений висновок щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була присутня ОСОБА_2 та давала пояснення з приводу визначення місця проживання дитини.

Колегія суддів відхиляє посилання позивача на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 761/25544/19, від 27 січня 2021 року у справі № 727/3856/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17,оскільки правовідносини, які склалися в зазначених справах, не є подібними до правовідносин, які є предметом розгляду в справі, що переглядається.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань, що визначено частиною другою статті 410 ЦПК України.

Висновки Верховного Суду

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

З урахуванням висновків щодо застосування норм права викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20 (провадження № 61-3587св22), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судувід 28 вересня 2022 рокуу справі № 461/9136/19 (провадження № 61-440св22) та меж касаційного перегляду, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, оскаржені судові рішення без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2022 року залишитибез змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук