Справа № 155/1773/21 Головуючий у 1 інстанції: Сметана В. М.
Провадження № 22-ц/802/449/22 Категорія: 39 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"- Власенко Артема Олександровича на заочне рішення Горохівського районного суду Волинської області від 07 лютого 2022 року,

В С Т А Н О В И В :

АТ КБ «Приватбанк» 20 грудня 2021 року звернулось до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Свій позов обґрунтовує тим, що 30 січня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір VOK0GK00001221, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 21000,00 доларів США та зобов`язалася повернути кредит, сплати проценти за користування кредитними коштами в порядку, на умовах та в строки, визначені даним договором.

Зазначає, що рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 15 лютого 2016 року, було задоволено позовні вимоги та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 32803 доларів США 10 центів та судові витрати.

В забезпечення виконання зобов`язання за договором VOK0GK00001221 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договори поруки.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох відсотків річних відповідно до ст.625 ЦК України.

Відповідно до розрахунку від за час прострочення виконання грошових зобов`язань, встановлених рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 05 листопада 2015 року по справі за період з 06 листопада 2007 року по 21 липня 2020 року, 3% річних становить 2522, 39 доларів США.

Враховуючи наведене, позивач просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в користь АТ КБ «Приватбанк» три відсотки річних в розмірі 2522 долари США 39 центів США та судові витрати.

Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 07 лютого 2022 року позов задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 в користь АТ КБ «Приватбанк» 3% річних в розмірі 2522 (дві тисячі п`ятсот двадцять два) долари США 39 центів.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В решті позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення 3% річних за прострочення виконання боргового зобов`язання з поручителів, та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в цій частині задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не мав правових підстав для відмови в задоволенні позову в цій частині у зв`язку з тим, що порука у зв`язку з винесення рішення суду про стягнення заборгованості з основного боржника не припинилась, а тому банк правомірно пред`явив вимогу про стягнення штрафних санкцій за невиконання боргових зобов`язань з поручителів.

З поданої апеляційної скарги вбачається, що позивач оскаржує рішення в частині відмовлених позовних вимог до поручителів, а тому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо не оскаржуваної частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

Відповідачі не скористалися правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову в даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 18 квітня 2022 року тобто, дата складення повного судового рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких мотивів.

Відповідно до частини першої статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, аналіз змісту частини четвертої статті 559 ЦК України свідчить, що закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому в статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначений висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від04.06.2019 у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18).

Так, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду які викладено у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (провадження 14-67цс20) закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. У постанові від 26.01.2021 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31.102018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки та зазначила, що "наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до укладеного договору VOK0GK00001221 від 30 січня 2007 року відповідач ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 21000 доларів США з кінцевим терміном повернення 29 січня 2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строк та в порядку , встановленими кредитним договором ( а.с. 18-20).

В забезпечені виконання зобов`язання за договором VOK0GK00001221 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з кожним зокрема, було укладено договори поруки в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладеного між банком та ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 12 договорів поруки передбачено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором.

Повторним заочним рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 15 лютого 2016 року по цивільній справі №155/1824/15-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 32803 долари США 10 центів США та судовий збір в розмірі 10672 гривні 49 копійок. (а.с.5-6). Рішення набрало законної сили 12 березня 2016 року.

Банк не скористався своїм правом пред`явлення вимоги про стягнення кредитної заборгованості на рівні основним боржником з поручителі та у передбачені законом та договором строки таких вимог до поручителів не пред`явив.

В даному випадку у зв`язку з наявністю рішення суду першої інстанції про стягнення кредитної заборгованості з боржника, яке набрало законної сили 12 березня 2016 року, за ініціативою кредитора було змінено умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки (речення перше частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (частина перша статті 251 ЦК України). Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

В договорах поруки, які укладені з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передбачено, що порука за цими договорами припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором.

Таким чином термін повернення кредиту в даному випадку є 12 березня 2016 року (набрання рішенням законної сили про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором з основного боржника), тому термін закінчення договору поруки є 12 березня 2021 року (5 років від 12 березня 2016 року). З вимогою до поручителів банк звернувся 01 жовтня 2021 року, тобто після припинення договору поруки за основним зобов`язанням. З позов до суду про стягнення трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання банк звернувся до поручителів 20 грудня 2021 року, також після того, як поруки припинилась за основним зобов`язанням.

Враховуючи зазначене, у зв`язку з тим, що порука припинила свою дію, у банка не виникло право вимагати з поручителів стягнення трьох відсотків річних за невиконання боргових зобов`язань, оскільки порука в даному випадку є припиненою.

Враховуючи, що в силу вимог статей 11, 553, 554 ЦК України та умов договору поруки у позивача не виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох відсотків річних відповідно до статті 625 ЦК України з поручителів, оскільки порука є припиненою.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних з поручителів, однак колегія суддів не погоджується з наведеними в мотивувальній частині рішення висновками, щодо підстав для відмови у стягненні трьох відсотків річних з поручителів, а саме - що умови укладених договорів поруки не передбачають обставин, за яких поручителі взяли на себе зобов`язання відповідати перед кредитором щодо сплати трьох відсотків річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до рішення суду.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині наведених місцевим судом підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми з поручителів, виклавши мотивувальну частину рішення у зазначеній частині в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 376, 382,384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"- Власенко Артема Олександровича задовольнити частково.

Заочне рішення Горохівського районного суду Волинської області від 07 лютого 2022 року в даній справі в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з поручителів змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий- суддя:

Судді: