Справа № 226/967/22

Справа № 226/967/22
Провадження № 2/226/463/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2022 року м.Мирноград

Димитровський міський суд Донецької області у складі

головуючого судді Редько Ж.Є.,

при секретарі Григор О.І.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі ДП «ВК «Краснолиманська») про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в обґрунтування якого вказав, що він з 11.12.2018 по 06.07.2020 перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи гірником очисного забою п`ятого розряду підземним, та 06.07.2020 був звільнений за власним бажанням згідно із ч.1 ст.38 КЗпП України. Після звільнення відповідач не провів з ним остаточного розрахунку, маючи заборгованість з виплати заробітної плати з грудня 2019 року, яка за станом на 24.03.2022 (дата надання довідки) становить 88205 грн 30 коп. після утримань обов`язкових податків та зборів. Оскільки в порушення трудового законодавства відповідач не розрахувався з ним у день звільнення позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 88205 грн 30 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.07.2020 по 07.01.2021 в сумі 122554 грн 88 коп., із розрахунку його середньоденного заробітку в сумі 957 грн 46 коп., помноженого на 128 робочих днів, а також понесені ним витрати зі сплати судового збору.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі, обгрунтовуючи їх обставинами, викладеними в позовній заяві та у відповіді на відзив.

Представник відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» до суду не з`явився, про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином, письмово повідомив суд про розгляд справи у його відсутність, подав відзив на позовну заяву, згідно з яким позовні вимоги не визнав та вказав, що при звільненні ОСОБА_1 підлягала до сплати заробітна плата за грудень 2019 року та січень-липень 2020 року в загальній сумі 88205 грн 30 коп. після утримання обов`язкових податків та зборів. У день звільнення 06.07.2020 позивач не працював, знаходився в простої. Ані при звільненні, ані під час отримання трудової книжки позивачем будь-яких вимог до відповідача з приводу розрахунку не заявлялось. Копія позовної заяви вперше отримана підприємством 04.10.2022, тому строк затримки розрахунку при звільненні належить обраховувати з 05.10.2022. Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.07.2020 по 07.01.2021 є безпідставними та не відповідають нормам діючого законодавства України. Крім того позивачем отримана довідка про заборгованість по заробітній платі 24.03.2022, до суду ж він звернувся 27.09.2022, тобто з пропущенням встановленого тримісячного строку для звернення з позовною заявою до суду. Тому відповідач просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

У відповіді на відзив на позовну заяву позивач ОСОБА_1 вказав, що згідно із ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Оскільки день його звільнення не був вихідним днем, роботодавець зобов`язаний виплатити всі належні суми незалежно від того, чи звертався він до відповідача чи ні.Такого поняття, як сплатити заборгованість із заробітної плати «на розсуд відповідача» трудове законодавство не містить. У противагу щодо доводів відповідача про тяжке фінансове становище підприємства позивач вказує на те, що на його повному утриманні знаходяться дружина ОСОБА_2 та троє неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що змушує його звернутися до суду задля отримання належних йому на праві власності грошових коштів. Щодо пропуску строку для звернення з позовною заявою до суду вказав, що відповідач не сплачував йому заробітну плату з грудня 2019 року по день звільнення, сума заборгованості ним не оспорюється. Письмового повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні він не отримував. До того ж зміни до ст.233 КЗпП України набули чинності 19.07.2022 згідно Закону України від 01.07.2022 № 2352-ІХ, а отже і строк звернення до суду не можна вважати пропущеним.Якщо ж суд вважає, що позов поданий з пропущенням строку, просить його поновити у зв`язку з поважними причинами, а саме: настанням форс-мажорних обставин, введенням в Україні режиму воєнного стану.

Ухвалою судді від 29.09.2021 у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 11.12.2018 по 06.07.2020 знаходився у трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська», працюючи гірником очисного забою з повним підземним робочим днем у шахті. Відповідно до наказу № 957-к від 06.07.2020 ОСОБА_1 був звільнений на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.10-15).

Згідно з інформацією відділу контрольного табелю ДП ВК «Краснолиманська» Лободюк М.С. у день звільнення не працював, знаходився в простої, який був запроваджений на підприємстві з 19 грудня 2019 року згідно із наказом № 875 від 19.12.2019.

Відповідно до довідки ДП «ВК «Краснолиманська» від 24.03.2022 заборгованість підприємства перед ОСОБА_1 з виплати заробітної плати складає: за грудень 2019 року 4390 грн 56 коп., за січень 2020 року 9329 грн 17 коп., за лютий 2020 року 16936 14 коп., за березень 2020 року 9915 грн 07 коп., за квітень 2020 року 15243 грн 60 коп., за травень 2020 року 12588 грн 85 коп., за червень 2020 року 14130 грн 97 коп., за липень 2020 року 5670 грн 94 коп., а всього 88205 грн 30 коп. Ця сума вказана після утримання обов`язкових податків і зборів (а.с.16).

Відомостей про нараховану суму заборгованості із заробітної плати позивача підприємством суду не надано.

Відповідно до довідки ДП «ВК «Краснолиманська» від 01.09.2021 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 957 грн 46 коп. (а.с.17).

Згідно із копіями свідоцтв про шлюб та народження позивач ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_2 має трьох малолітніх дітей: ОСОБА_3 і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на заробітну плату; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За приписами ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Оскільки в порушення наведених правових норм трудового законодавства до теперішнього часу підприємство не розрахувалося з позивачем, заборгованість із заробітної плати в сумі 88205 грн 30 коп., з якої вже утримані обов`язкові податки і збори, підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Судом встановлено, що позивач у день звільнення 06.07.2020 не працював. Сторони цю обставину не заперечують.

У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі ст.117 КЗпП України наступає після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок та невиплати після пред`явлення цієї вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать.

Позивачем не надано суду доказів про те, що він звертався до відповідача з вимогою про проведення з ним розрахунку до моменту звернення з цим позовом до суду. В судовому засіданні позивач підтвердив, що до звернення з цим позовом він не пред`являв роботодавцеві вимог про розрахунок.

Отже відповідачу вперше стало відомо про вимогу позивача, коли той отримав копію позовної заяви, а саме 04.10.2022, про що свідчить розписка представника відповідача ОСОБА_7 . Тому час затримки розрахунку при звільненні позивача повинен рахуватися з 04.10.2022 (день пред`явлення вимоги).

До такого висновку суд прийшов з огляду на правову позицію, викладену у постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18), яку суд згідно з ч.4 ст.263 ЦПК враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Згідно із ч.1 ст.13 суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.07.2020 по 07.01.2021, тоді як право на отримання цих виплат у позивача з огляду на встановлені обставини та приведені нормативні акти і правову позицію настало з 04.10.2022, тобто після заявленого позивачем періоду затримки.

Виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачає розгляд справи в межах заявлених особою вимог, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.07.2020 по 07.01.2021 в сумі 122554 грн 88 коп. є такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо пропущення позивачем встановленого тримісячного строку для звернення з позовною заявою до суду, на яке звертає увагу відповідач, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України в редакції Закону України № 2352-IX від 01.07.2022 працівник має право звернутися до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Набрання чинності цієї норми відбулося 19.07.2022.

До цього редакція ч.2 ст.233 КЗпП України виглядала так: «У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком».

Оскільки правила ч.2 ст.233 КЗпП України погіршують стан позивача по зрівнянню з попердньою редакцією цієї статті, й про порушення свого права позивач дізнався до набрання чинності нової редакції ч.2 ст.233 КЗпП України, суд вважає, що позивачем не пропущено строку для звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

До того ж у рішенні Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013 зауважено, що положення ч.2 ст.233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 1225 грн 55 коп. (а.с.1) за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Від сплати судового збору за вимогу про стягнення заробітної плати позивач звільнений згідно із п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Беручи до уваги, що ціна позову складає 210760 грн 18 коп., до сплати підлягає судовий збір в сумі 2107 грн 60 коп. (1% від ціни позову).

Оскільки у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід відмовити і саме за ці вимоги позивачем сплачено судовий збір, в силу ст.141 ЦПК України понесені позивачем витрати зі сплати судового збору не підлягають компенсації.

Решта судового збору в сумі 882 грн 05 коп. (2107 грн 60 коп. 1225 грн 55 коп.) підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

На підставі ст.ст.47, 116, 117, 233 КЗпП України, керуючись ст.ст.12, 13, 76, 141, 197, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (місцезнаходження: 85310, Донецька область, м.Покровськ, м.Родинське, вул.Перемоги, 9, ) про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 88205 (вісімдесят вісім тисяч двісті п`ять) грн 30 коп. з урахуванням вже утриманих податку та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені за період з 07 липня 2020 року по 07 січня 2021 року в сумі 122554 грн 88 коп. відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь держави судовий збір в сумі 882 (вісімсот вісімдесят дві) грн 05 коп.

Рішення в частині стягнення заробітної плати підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 01.11.2022.

Суддя Ж.Є.Редько