ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 599/2550/21Головуючий у 1-й інстанції Іваницький О.Р.
Провадження № 22-ц/817/361/22 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Костів О. З., Міщій О. Я.,

секретаря Іванюти О.М.,

представника Ярчовецької гімназії Зборівської міської ради П.Р.Шляхтуна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №603/896/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 29 грудня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Ярчовецької гімназії Зборівської міської ради про визнання незаконним наказу №62-к від 08 листопада 2021 року про відсторонення від роботи, стягнення заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи.

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання наказу директора Ярчовецької гімназії Зборівської міської ради №62-к від 08 листопада 2021 року про відсторонення її від роботи на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати неправомірним та його скасування, стягнення заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи.

Позивач посилається на те, що вона працює на посаді вчителя англійської мови Ярчовецької гімназії Зборівської міської ради. 08 листопада 2021 року директор гімназії ОСОБА_2 видав наказ №62-к згідно якого її відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року через відсутність щеплення проти«COVID-19» без збереження заробітної плати, який виданий після вручення повідомлення «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти «COVID-19».

Цей наказ ОСОБА_1 вважає незаконним з огляду на те, що було грубо порушено її конституційне право на працю і отримання винагороди за неї як засобу до існування. Відповідач незаконно вимагав у неї медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19. Як на підставу позову вказувала на те, що вакцинація від COVID-19 не відноситься до переліку обов`язкових щеплень, а тому відсторонення її від роботи є незаконним.

Також зазначає, що оспорюваний наказ прийнятий із значними порушеннями вимог Конституції України, КЗпПУ, основ міжнародного права, що як наслідок призвело до запровадження дискримінаційного процесу в закладі освіти, до грубих порушень її основоположних і фундаментальних прав та свобод.

Просила суд визнати незаконним наказ №62-к від 08 листопада 2021 року про відсторонення від роботи та скасувати його. Зобов`язати директора Ярчовецької гімназії Зборівської міської ради негайно допустити її до виконання обов`язків на займаній посаді та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 08.11 2021 року до дати допуску до роботи.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 29 грудня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Ярчовецької гімназії Зборівської міської ради про визнання незаконним наказу №62-к від 08 листопада 2021 року про відсторонення її від роботи вчителя англійської мови без збереження заробітної плати відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, оскільки вважає, що воно постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без належного з`ясування всіх обставин справи, та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд при прийнятті оскаржуваного рішення не врахував визначений Законами України порядок відсторонення працівників від роботи за медичними показаннями.

Станом на момент винесення оскаржуваного наказу і по даний час порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень та подальшого у зв`язку із цим недопуску до роботи визначено лише ч.6 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а також ч.2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Оскільки будь-яких інших підстав та порядку відсторонення від роботи працівників у зв`язку із нездійсненням ними обов`язкових профілактичних медичних щеплень (вакцинації) чинними законодавчими актами України не передбачено, то, відповідно, єдиними доказами для встановлення юридичного факту відмови особи від таких щеплень є подане нею лікареві письмове підтвердження про відмову від щеплення (або ж складений лікарем у присутності свідків акт про відмову надати таке підтвердження), а також, у подальшому на підставі зазначених офіційних документів -подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про недопуск до роботи у зв`язку із відмовою особи від обов`язкового профілактичного щеплення. Однак, оскаржуваний наказ винесено без дотримання вищенаведеної процедури, відповідно є таким, що винесений без передбачених законодавством правових підстав.

В судовому представник відповідача апеляційну скаргу заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач по справі, яка була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась.

Новосад Л.З надіслала до суду апеляційної інстанції заяву в якій просила справу розглянути без її участі, доводи апеляційної скарги підтримує.

У відповідності до вимог ст.ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності сторони.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення відповідача по справі, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що керівник навчального закладу, на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу діяв у межах своїх повноважень і відповідно до вимог Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Наказу МОЗ України від 04.10.2021 № 2153, ст. 26 Закону України «Про освіту» та ст. 46 КЗпП правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати до ліквідації причин відсторонення.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що сторони перебувають у трудових відносинах.

З матеріалів справи вбачається, що згідно запису у трудовій книжці та наказу №254, ОСОБА_1 . З 29.08.2008 року перебуває на посаді вчителя англійської мови. (а.с.6.8).

Відповідач по справі Ярчовецька гімназія Зборівської міської ради 5.11.2021 року письмово повідомила ОСОБА_1 про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, та просила надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від COVID-19, або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до профілактичного щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 року № 595.а в разі ненадання одного із зазначених документів 8 листопада 2021 року ОСОБА_1 буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП України, ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000р.

Наказом директора Ярчовецької гімназії Зборівської міської ради №62-к від 08 листопада 2021 року ОСОБА_1 відсторонено від роботи вчителя англійської мови з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти «COVID-19» без збереження заробітної плати.

З матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції позивачка підтвердила факт ознайомлення нею з повідомленням Ярчовецької гімназії Зборівської міської ради від 5.11.2021 року про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 та з наказом директора Ярчовецької гімназії Зборівської міської ради №62-к від 08 листопада 2021 року про відсторонення її від роботи на час відсутності щеплення проти «COVID-19» однак з ними не була згідна та відмовилась від підпису про ознайомлення.

Відповідно ч. 1ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

У постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 викладений висновок, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відсторонення працівника від роботи необхідно розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Відповідно до п. а, б ст. 10 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я", встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян, у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Частинами першою-четвертою статті 12 Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» № 1645-III передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями.

З конструкції та змісту норми статті 12 Закону № 1645-III вбачається, що перелік хвороб, передбачених частиною 1 цієї статті, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими, не є вичерпним тому доводи апеляційної скарги про відсутність в Законі України «Про захист населення від інфекційних хвороб» обов`язку щеплення проти COVID-19 колегія суддів не приймає до уваги як необґрунтовані.

Наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.

Відповідно до Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники, зокрема, закладів вищої, післядипломної, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальної, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форм власності.

Передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 N 2070).

Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про Конституційний Суд України» до повноважень Конституційного Суду належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Згідно положень ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти визнаються неконституційними з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Оскільки на час розгляду даного спору, рішення Конституційного Суду України про визнання неконституційним повністю чи в окремій частині постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 року та наказу МОЗ №1253 від 04.10.2021 року відсутнє, тому визначені даними правовими актами, вимоги є обов`язковими для виконання.

Держава, встановивши заборону педагогам працювати, які не мають профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всього колективу працівників закладу освіти, а також дітей, які в ньому навчаються, тому право особи на працю тимчасово обмежене з огляду на суспільні інтереси, оскільки вона не зробила профілактичне щеплення, яке є обов`язковим, та не надала медичну довідку належної форми про абсолютні протипоказання для введення вакцини.

02 листопада 2021 року наказом МОЗ №2394 затверджено форму довідки №028-1/о «Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19».

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є працівником закладу освіти. Обов`язковість профілактичного щеплення від COVID-19 для працівників закладів освіти введена Наказом МОЗ від 04.10.2021 № 2153 Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, який набув чинності 08.11.2021.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що у позивача є протипоказання до проведення вказаного профілактичного щеплення суду не надано.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Таким чином відповідач, видавши оспорюваний наказ №62-к про відсторонення ОСОБА_1 , застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено на законодавчому рівні.

Так, зокрема, відповідно до постанови КМУ N 1236 (в оновленій редакції) саме керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. N 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;

відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Постановою Головного державного санітарного лікаря України від 26 серпня 2021 року № 9 затверджено протиепідемічні заходи у закладах освіти на період карантину у зв`язку поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), в преамбулі яких вказано, що з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) у навчальному 2020 - 2021 році суб`єкти, що відповідальні за влаштування, утримання закладів позашкільної, загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти (далі - заклади освіти), мають здійснювати свою діяльність з урахуванням вимог санітарного законодавства, вимог, встановлених Кабінетом Міністрів України на період карантину та необхідності забезпечення належних протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання ускладнення епідемічної ситуації внаслідок поширення коронавірусної хвороби (COVID-19).

Крім того, суд звертає увагу, що за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей», яка визначає порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, роботодавець може бути притягнений до адміністративної відповідальності за бездіяльність щодо невиконання контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не надано довідки відповідної форми щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19», не надано сертифікату про проходження щеплення, що свідчить про свідоме небажання виконувати вимоги законодавства, таким чином апеляційний суд вважає, що роботодавець в особі директора навчального закладу, з метою забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, з урахуванням вимог статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", забезпечення навчального процесу, правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи позивача, оскільки це прямо передбачено законодавством, а тому доводи апеляційної скарги, що відповідачем не дотримано визначеного законом порядку відсторонення працівника від роботи, колегія суддів не приймає до уваги, як необґрунтовані .

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано, що порушено право позивачки на працю, колегія суддів не приймає до уваги, як необґрунтовані.

Так, відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

З огляду на приписи частини четвертої статті 10 ЦПК України, суд враховує норми статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (даної - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У рішення від 15 березня 2012 року у справі Соломахін проти України (заява № 24429/03) ЄСПЛ сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

Для визначення законності таких втручань ЄСПЛ вказує на те, що аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим відповідно до закону і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони виправданими в демократичному суспільстві.

Досліджуючи питання наявності закону, ЄСПЛ в ухваленому 08.04.2021 рішенні (п. 266) у справі Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява № 47621/13) зазначив, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№28859/11і 28473/12, § 167, 15листопада 2016р., з додатковим посиланням).

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України Про захист населення від інфекційних хвороб .

Розглядаючи питання, чи є мета, за для якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272):

Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами,ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8 .

А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи (п. 285):

… Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань .

З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим.

У постанові від 10 березня 2021 року в справі № 331/5291/19 Верховний Суд зазначив, що вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян.

Колегія суддів зазначає, що право позивачки на працю, визначене статтею 43 Конституції України, не порушено, оскільки трудовий договір з ОСОБА_1 не припинений і за нею зберігається робоче місце, а відсторонення її від посади проведено відповідно до вимог статті 46 КЗпП України, оскільки ця норма є бланкетною і відсилає до законодавства (яке тлумачиться у широкому розумінні і включає у себе як закони, так і підзаконні нормативно-правові акти), що містить інші випадки, не передбачені нормою статті 46 КЗпП України, за наявності яких допускається відсторонення працівника від роботи.

За даних обставин апеляційний суд вважає, що охорона здоров`я учасників освітнього процесу, відвернення можливості поширення інфекційного захворювання в закладі освіти, є пріоритетним та виправдовує втручання у право позивача на працю. Отже, втручання у права позивачки ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та цілком необхідним у демократичному суспільстві.

Верховний Суд у постанова від 10 березня 2021 року у справі №331/5291/19 зазначив, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим.

Колегія суддів зазначає, що держава встановивши заборону педагогам працювати, які не мають профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всього колективу працівників закладу освіти, а також дітей, які в ньому навчаються, тому право позивачки на працю тимчасово обмежене з огляду на суспільні інтереси, оскільки вона не зробила профілактичне щеплення, яке є обов`язковим, та не надала медичну довідку належної форми про абсолютні протипоказання для введення вакцини.

Отже, право позивачки на працю у навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивачка відмовилась від обов`язкового щеплення.

Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

Колегія суддів зазначає, що відсторонення позивачки від роботи означало втрату заробітної плати, однак, це було прямим наслідком її рішення свідомо відмовитися від обов`язкового щеплення проти COVID-19.

З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення від роботи позивачки (до проведення щеплення або представлення довідки щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19) на думку колегії суддів не привело до порушення конституційних прав ОСОБА_1 .

Суд наголошує що позивач, після усунення причин, що зумовило її відсторонення від роботи, може відразу приступити до виконання своїх посадових обов`язків.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними. Залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00№23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 29 грудня 2021 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2022 року.

Головуючий

Судді