_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/2314/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2022 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря Баранової Ю.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа Приватне акціонерне товариство «МТБ Банк», Державне підприємство «Сетам» про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

14 червня 2022 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за ОСОБА_4 право власності на частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Встановити порядок користування домоволодіння між співвласниками домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача на користь позивача понесенні судові витрати.

Свої вимоги мотивувала тим, що 31 серпня 1990 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Наразі позивачка з відповідачем фактично припинила шлюбні відносини та наразі вирішується питання щодо розірвання шлюбу.

Вказує, що 31 жовтня 2003 року на ім`я відповідача зареєстрований будинок АДРЕСА_2 загальною площею 262,8 кв.м.

15 серпня 2008 року відповідач уклав з ВАТ «МТБ» кредитний договір № 00005F152 та отримав кредитні кошти у розмірі 212 133,60 доларів США. В цих кредитних відносинах позивачка виступила поручителем. Також забезпеченням поруки банку стала іпотека вищезазначеного будинку.

Позивач вважає, що має право на поділ спільного майна подружжя у рівних частках, а саме є підстави для визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину спірного домоволодіння в порядку спільного сумісного майна подружжя.

Ухвалою судді від 16.06.2022 року позовну заяву будо залишено без руху у зв`язку з неповною сплатою судового збору.

Одночасно з подачею позову, позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з заявою, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони відчуження на 1/2 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 . Заборонити Державному підприємству «Сетам» реалізацію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 до вирішення спору щодо розподілу спільного майна подружжя та встановлення порядку користування спірним домоволодінням.

Ухвалою суду від 16.06.2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 про вжиття заходів забезпечення позову було відмовлено.

На виконання вимог ухвали суду від 20 червня 2022 року представником позивача надано на адресу суду квитанцію про сплату судового збору у розмірі 12 405,00 гривень.

Ухвалою судді від 21.06.2022 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

В подальшому ухвалою суду від 16.08.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу для розгляду по суті.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

Представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги в частині встановлення порядку користування спірним будинком не підтримав, решту вимог просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні визнав позов в повному обсязі.

Представник третьої особи Приватного акціонерного товариства «МТБ Банк» - Черкасова Олена Олексіївна у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, вказуючи на зловживання позивачем своїм правом звернення до суду та порушення законних інтересів банку.

Представник третьої особи ДП "Сетам" у судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення сповіщений належним чином.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що у задоволені позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України.

Судом встановлено, що 31 серпня 1990 року відділом запису актів громадянського стану було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , про що було складено актовий запис за № 861.

В період вказаного шлюбу у сторін народилися діти ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 .

Відповідачу на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 262,8 кв.м., що підтверджується копією свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого на підставі розпорядження Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради 21 жовтня 2003 року № 1618.

15 серпня 2008 року між Відкритим Акціонерним Товариством «Морський Транспортний Банк» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір №00005F52, відповідно до якого Банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 212133,60 доларів США строком з 15 серпня 2008 року по 14 серпня 2023 року включно.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Банком та позивачем ОСОБА_4 15 серпня 2008 року було укладено договір поруки № 00005r152. Згідно зазначеного договору поруки ОСОБА_4 зобов`язалася перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх його зобов`язань в повному обсязі як існуючих на теперішній час, та і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Відповідальність поручителя та боржника є солідарною.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань за Кредитним договором, Банк звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом про стягнення заборгованості.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2011 року позов Публічного Акціонерного Товариства «МАРФІН БАНК», правонаступником якого виступає ПАТ «МТБ БАНК» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто у солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором №00005Р152 від 15 серпня 2008 року в розмірі: - 177039,23 доларів СІНА, що по курсу НБУ станом на 29.08.2011р. становить 1 411 126 (один мільйон чотириста одинадцять тисяч сто двадцять шість ) гривень 59 копійок - поточна заборгованість за Кредитом; - 65 729,16 доларів США, що по курсу НБУ станом на 29.08.2011р. становить 523 907 (п`ятсот двадцять три тисячі дев`ятсот сім) гривень 42 копійки - заборгованість по сплаті відсотків; - 86 723 (вісімдесят шість тисяч сімсот двадцять три) гривні 61 копійка - заборгованість за пенею за недодержання графіка погашення основної заборгованості; - 303879 ( триста три тисячі вісімсот сімдесят девять) гривень 03 копійки - заборгованість за пенею за несплату процентів. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_7 судовий збір по 850 (вісімсот пятдесят) гривен 00 копійок та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 60 (шістдесят) гривен 00 копійок з кожного.

В подальшому, на підставі зазначеного рішення, 13.04.2012 року Київським районним судом м. Одеси було видано виконавчі листи, які були пред`явлені для примусового виконання до органів ДВС.

З витягу з Автоматизованої системи виконавчих проваджень вбачається, у Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. перебуває зведене виконавче провадження № 64434451 з виконання виконавчих листів № 2-6099/11, виданих Київським районним судом м. Одеси від 13.04.2012 року, боржником за якими виступає ОСОБА_2 .

Постановою Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. від 22.09.2021 року, ВП № 64434451 було описано та накладено арешт на житловий будинок, загальна площа 262,8 кв.м., житлова площа 114,3 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 .

Постановою Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. від 24.11.2021 року звернуто стягнення на майно, що належить на праві приватної власності боржнику у межах суми звернення стягнення за виконавчими документами, з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів.

Постановою Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. від 24.11.2021 року житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 передано на реалізацію до ДП «СЕТАМ».

Постановою Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. від 16 червня 2022 року було зупинено електронні торги щодо реалізації арештованого майна боржника до закінчення строку дії зазначених у п. 5-2 розділу VІ «Прикінцеві положення» ЗУ «Про іпотеку» обставин.

З відповіді ДП «СЕТАМ» на адвокатський запит в бачається, що 17.06.2022 року третій електронний аукціон за лотом № 510852 (уцінено лот № 506704) не відбувся у зв`язку з відсутністю учасників електронного аукціону.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 посилається на те, що під час шлюбу з відповідачем, вона набула право власності на спірний будинок та має право на поділ спільного майна подружжя у рівних частках.

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відсутність неврегульованих питань щодо нерухомого майна вказує на відсутнсіть спору між сторонами, що в свою чергу призводить до виктристання приватно-правового спору як інструменту для ухилиння від публічних зобов`язань.

У судовому засіданні сторони визнали факт існування виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь Банку суми боргу, що, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягає.

Спеціальною нормою ст. 371 ЦК України врегульовано звернення стягнення на частку в спільній сумісній власності, відповідно до якої кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом.

У постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зроблено висновок, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Аналогічний по суті висновок зроблений у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року в справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18), яка також стосувалася поділу майна подружжя при подібних фактичних обставинах.

У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 521/5435/16-ц (провадження № 61-24103св18) зазначено, що «аналіз статей 69-71, 74 СК України дозволяє зробити висновок, що поділ спільного майна та визнання права на частку в спільному майні як приватно-правова категорія, покликана забезпечити визначеність в приватних відносинах та захист прав та інтересів або ж їх відновлювати. Натомість ініціювання спору про поділ спільного майна та визнання права на частку в спільному майні не для захисту прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, поділ спільного майна та визнання права на частку в спільному майні) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин».

Очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваних договорів купівлі-продажу) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (звернення з позовом про поділ майна яке є спільною сумісною власністю із заявленими вимогами про відступ від рівності часток в бік збільшення не боржника, беззаперечне визнання цього позову відповідачем, який є боржником у виконавчому провадженні) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності).

Згідно з частиною шостою статті 52 Закону № 606-XIV стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Відповідно до статті 377 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу.

Отже, вирішення питання судом про зміну розміру частки нерухомого майна у спільній сумісній власності у бік зменшення визначеної законом частки при поділі спільного сумісного майна, яка належить боржнику ОСОБА_2 , може вплинути на права кредитора у процедурі звернення стянення на майно боржника, врегульованого розділом VII ЗУ "Про виконавче провадження".

При вирішення спору по суті, суд враховує те, що Позивачка не заперечує факт надання згоди на укладання іпотечного договору на забезпечення виконання боргових зобов`язань її чоловіком перед кредитором, а також факт укладання договору поруки, що свідчить про те, що позивачка повинна була усвідомлювати зміст зобов`язань за Кредитним договором та договором іпотеки, а також наслідки неналежного виконання її чоловіком таких боргових зобов`язань, зокрема і можливість реалізації шляхом продажу на електронних торгах набутого подружжям у шлюбі домоволодіння, яке за її згодою було передано в іпотеку.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висноку, що позивач, будучи обізнаною про боргові зобов`язання чоловіка, який є відповідачем у справі, звернулася до суду з позовом про поділ сумісного майна, що вказує на недобросовісність дій позивачки, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Вирішуючи спір по суті, суд також бере до уваги, що рішення суду від 29.11.2011 року про солідарне стягнення з ОСОБА_7 та ОСОБА_2 заборгованості в загальному розмірі 242 768,39 долларів США та 390 602,64 грн. боржниками оскаржено не було, набрало законної сили, однак, до теперішнього часу - вже більше 10 років! не виконано і боржники жодних дій щодо його виконання не здійснили.

Також суд враховує відсутність заперечень з боку відповідача щодо поданого позову та повне його визнання, що також, на думку суду, свідчить про штучність створеного позову та намагання подружжя ОСОБА_8 уникнути стягнення, враховуючи положення ст. 392 ЦК України, якою передбачено, що власник майна може прд`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Крім того, суд з урахуванням стадії виконавчого провадження, не може взяти до уваги твердження представника позивача щодо відсутності у разі задоволення позову порушених прав банку, так як відповідно до вимог ст.23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності на предмет іпотеки до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного майна.

При цьому суд зауважує, що позивач не заперечує надання згоди на укладання іпотечного договору та укладання договору поруки, що свідчить про те, що вона усвідомлює зміст та обсяг зобов`язань по кредиту, а також наслідки їх невиконання, зокрема, можливість реалізації набутого у шлюбі спільного майна, яке за її згодою було передано в іпотеку.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. ст. 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 358, 364, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України, ЗУ «Про іпотеку», суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа Приватне акціонерне товариство «МТБ Банк», Державне підприємство «Сетам» про поділ спільного майна подружжя відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Куриленко О. М.

Повний текст рішення складено 09.11.2022 року.