Постанова

Іменем України

25 жовтня 2022 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/7518/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Кравець В. А.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва

від 12 квітня 2022 року

в складі судді Заставенко М. О.

у цивільній справі №753/23830/21 Дарницького районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди

У С Т А Н О В И В:

23 листопада 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

В обґрунтування позову зазначила, що з вини відповідача 21.07.2015 відбулася ДТП, в результаті якої належний їй на праві власності автомобіль Hyundai Grandeur, державний номерний знак НОМЕР_1 , отримав значних механічних пошкоджень. На момент ДТП, цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ "СК "ВУСО" (далі - Страховик), яке виплатило їй страхове відшкодування в сумі 50 000,00 грн.

Позивачка, посилаючись на те, що відповідно до Звіту №96/11/15 про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу (КТЗ) (далі - Звіт), складеного 08.12.2015 оцінювачем ОСОБА_3 , вартість матеріального збитку, внаслідок пошкодження КТЗ становить 605 062,55 грн, просила стягнути з відповідача різницю між виплаченим страховим відшкодуванням та завданою шкодою, в сумі 555 062,55 грн (605 062,55-50 000,00).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 квітня 2022 року позов задоволено у повному обсязі та вирішено питанні про судові витрати.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 555 062,55 грн, витрати зі сплати судового збору в сумі 5 550,63 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права та без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що судом першої інстанції безпідставно взято до уваги, наданий позивачкою Звіт на підтвердження розміру завданої шкоди, оскільки даний Звіт не містить відомостей про залишкову вартість автомобіля та не конкретизує чи всі пошкодження були отриманні саме під час ДТП чи могли бути у КТЗ до моменту ДТП. Звіт виконаний не судовим експертом, який не попереджений про кримінальну відповідальність.

Судом неправильно застосовано положення ч. 1 ст. 1192 ЦК України, яка визначає, що розмір збитків визначається станом на момент розгляду справи, та як наслідок неправомірно взято до уваги наданий позивачкою Звіт, складений станом на момент ДТП.

Судом необґрунтовано стягнуто матеріальну шкоду з урахуванням суми ПДВ 20%, оскільки позивачкою не надано доказів того, що автомобіль відремонтовано та здійснено оплату ремонтних робіт.

Судом не надано правової оцінки тому, що розмір матеріального збитку значно більший ніж реально коштує автомобіль, у зв`язку з чим залишки автомобіля мають бути передані відповідачу для зменшення витрат на виплату матеріальної шкоди.

Звернув увагу, що на час розгляду справи вартість належного позивачці автомобіля майже в два рази дешевша ніж заявлений позивачкою розмір матеріального збитку, а саме становить близько 335 798,00 грн.

На думку скаржника, виходячи із висновків Звіту, наданого позивачкою, у порівнянні з нинішньою середньою ринковою ціною аналогічного КТЗ, автомобіль ОСОБА_2 фізично знищено, у зв`язку з чим відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, чого не враховано судом першої інстанції.

Суд не врахував, що позивачка вже зверталася до суду з аналогічним позовом в рамках кримінальної справи, який залишено без розгляду. Залишаючи цивільний позов ОСОБА_2 без розгляду в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд виходив з того, що не було надано належних та достовірних доказів на підтвердження розміру завданого збитку.

Зазначив, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права щодо застосування строків позовної давності.

Крім того, зазначив, що судом неправильно вирішено питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу. Зокрема, вважав, що рішення суду в частині витрат на правничу допомогу підлягає скасуванню з тих підстав, що позивачкою не надано розшифровок виду правової допомоги та не вказано кількість витраченого часу на її надання.

За наведених обставин просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 квітня 2022 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представник позивача - ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, заслухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 21 липня 2015 року в м. Києві на перехресті вулиць Анни Ахматової та Урлівської сталася ДТП за участю автомобіля «HYUNDAI GRAUNDER», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля «VOLKSWAGEN GOLF», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 , в результаті чого були пошкоджені автомобілі.

В результаті ДТП належний ОСОБА_2 автомобіль «HYUNDAI GRAUNDER», державний номерний знак НОМЕР_2 , отримав механічні пошкодження.

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 08.06.2017, який ухвалою Київського апеляційного суду від 25.04.2019 залишено без змін, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні вищевказаної ДТП.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ "СК "Вусо" за Полісом ОСЦПВ №АЕ/2779903, яка виплатила ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 50 000,00 грн.

Згідно звіту №96/11/15 про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу, складеного оцінювачем ФОП ОСОБА_3 08.12.2015, вартість матеріального збитку, завданого ОСОБА_2 внаслідок пошкодження автомобіля «HYUNDAI GRANDEUR», державний номерний знак НОМЕР_1 , становить 605 062,55 грн. Даний звіт долучено позивачем до позовної заяви.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 посилався на те, що здійснена позивачем оцінка розміру завданої шкоди є незаконною, оскільки Звіт виконаний не судовим експертом та який до того ж не попереджений про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги, з огляду на наступне.

За приписами ч. 1 ст. 5 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" (в редакції на час проведення оцінки) суб`єктами оціночної діяльності є суб`єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб`єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону.

В частині 1 статті 6 цього ж Закону визначено, що оцінювачами можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які склали кваліфікаційний іспит та одержали кваліфікаційне свідоцтво оцінювача відповідно до вимог цього Закону.

Пунктом 1.3. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 за №1074/8395 (далі - Методика), вимоги Методики є обов`язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб`єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки колісного транспортного засобу (КТЗ) у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно-правових відносин.

За результатами оцінки оцінювач складає звіт про оцінку КТЗ (пункт 4.3. Методики).

Системний аналіз наведених положень закону вказує на те, що суб`єкт підприємницької діяльності, який займається оціночною діяльністю, має право на проведення оцінки матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, внаслідок його пошкодження в ДТП.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до позовної заяви долучено копію Звіту №96/11/15 разом з копією Свідоцтва оцінювача №5100 від 18.01.2007 про включення інформації про оцінювача ОСОБА_3 до Державного реєстру оцінювачів, копією кваліфікаційного свідоцтва оцінювача МФ №4816 від 23.12.2006 та копією Сертифікату суб`єкта оціночної діяльності від 08.12.2014 (а.с. 58).

З наведеного слідує, що оцінювач ОСОБА_3 , незважаючи на те, що не має кваліфікації експерта, на момент проведення оцінки у відповідності до вимог закону мав право на проведення оцінки із визначення завданого матеріального збитку власнику автомобіля «HYUNDAI GRANDEUR», державний номерний знак НОМЕР_1 .

Оскільки у відповідності до вимог діючого законодавства оцінювач ОСОБА_3 мав право на проведення оцінки із визначення завданого матеріального збитку, відсутні підстави стверджувати про необ`єктивність оцінювача через те, що він не був повідомлений про кримінальну відповідальність.

Більше того, об`єктивність оцінки майна та здійснення її відповідно до вимог чинного законодавства як обов`язок оцінювача встановлені Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» без будь-якої прив`язки до повідомлень його про відповідальність.

Щодо доводів скаржника про те, що наданий позивачкою Звіт не містить відомостей про залишкову вартість автомобіля, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 30.1. статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.

Отже, необхідним критерієм для застосування порядку відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням автомобіля, є встановлення факту фізичного знищення автомобіля.

Як вбачається зі Звіту, в останньому зазначено, що вартість матеріального збитку, нанесеного власнику внаслідок пошкодження КТЗ становить 605 062,55 грн. Також зазначено, що ринкова вартість КТЗ до його пошкодження становила 704 160,62 грн; вартість відновлювального ремонту КТЗ - 560 789,30 грн; вартість відновлювального ремонту КТЗ з врахуванням фізичного зносу та втрати товарної вартості (ВТВ) - 605 062,55 грн, з яких ВТВ - 44 273,25 грн (а.с.37).

Тобто, відповідно до Звіту №96/11/15, відновлювальний ремонт автомобіля не визнаний недоцільним з економічної точки зору, оскільки ринкова вартість автомобіля перевищує вартість його відновлювального ремонту, а тому відсутні підстави для визнання автомобіля фізично знищеним.

Варто зазначити, що відповідач, вважаючи наданий позивачем Звіт про оцінку завданого збитку необґрунтованим та незаконним, на спростування вказаного у цьому Звіті розміру завданої шкоди, у відповідності до вимог ст. 12, 81 ЦПК України не надав до суду належних, допустимих та достатніх доказів. Зокрема, відповідач, звертаючись до суду першої інстанції із першою заявою по суті (відзив на позовну заяву) не заявляв клопотання про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи, як і не подавав до суду висновку експерта, що визначено ч. 1 ст. 106 ЦПК України.

Більше того, як вбачається зі змісту відзиву, відповідач наголосив на тому, що він не є заінтересованим у призначенні судової автотоварознавчої експертизи для визначення розміру завданої шкоди (а.с. 90 на звороті).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, надаючи оцінку Звіту №96/11/15 від 08.12.2015 в сукупності з іншими доказами, які містяться в матеріалах справи, дійшов правильного висновку, що даний Звіт є належним, допустимим та достатнім доказом у справі, який підтверджує вартість завданого позивачу матеріального збитку на суму 605 062,55 грн.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, застосувавши положення ст. 1166, 1187, 1192, 1194 ЦК України, а також встановивши наявність в матеріалах справи належних доказів, які підтверджують розмір завданої шкоди та врахувавши обставини виплати позивачці суми страхового відшкодування в розмірі 50 000,00 грн, дійшов правильного висновку, що різницю між фактичним розміром шкоди і виплаченою сумою страхового відшкодування має понести ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги, що розмір завданої шкоди необхідно визначати на момент розгляду справи та те, що з дати складання Звіту про оцінку завданої шкоди минуло майже сім років, колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на наступне.

Так, за приписами статті 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Верховний Суд у постанові від 19.09.2018 дійшов висновку, що визначення збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема звітом (актом) про оцінку майна , який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/2092 (з відповідними змінами).

Як вже вказувалося вище, відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами розмір завданого позивачці збитку в сумі 605 062,55 грн, який підтверджується Звітом про оцінку майна, здійснений атестованим оцінювачем.

Отже, позивачкою надано належні докази, які підтверджують реальну вартість втраченого майна, що правомірно взято до уваги суду першої інстанції.

З огляду на викладене, не заслуговують на увагу судової колегії доводи скаржника про те, що на сьогоднішній день вартість автомобіля належного позивачці майже вдвічі менша за розмір визначеного відновлювального ремонту, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач не надала доказів на підтвердження факту проведення відновлювального ремонту транспортного засобу є помилковим, оскільки позивачем заявлено вимоги про відшкодування заподіяної шкоди (збитків), до яких законом віднесено як витрати, що особа вже зробила так і ті, які мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Позивачем надано докази на підтвердження завдання їй збитків, у вигляді витрат, які вона мусить зробити, для відновлення свого майна (вартості відновлювального ремонту) у розмірі 605 062,55 грн, а відповідачем вказаний розмір збитків не спростовано.

Доводи апеляційної скарги, що цивільний позов ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди вже розглядався, а саме в рамках кримінальної справи та залишений без розгляду, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки за приписами ч. 7 ст. 128 КПК України, особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд, постановляючи вирок, залишив цивільний позов без розгляду з підстав не надання належних доказів розміру завданих збитків, не заслуговують на увагу судової колегії, оскільки згідно положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Також слід враховувати, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (ч. 9 ст. 82 ЦПК України).

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом необґрунтовано стягнуто матеріальну шкоду з урахуванням суми ПДВ в 20%, з огляду на таке.

Верховний Суд у постановах від 22.12.2020 у справі №565/1210/19 та від 21.12.2020 у справі №911/286/20 висловив наступну правову позицію: «Якщо автомобіль не було відремонтовано або відремонтовано на СТО, яке не є платником ПДВ, то вказану суму не повинні компенсувати ні страхова компанія, ні винна в ДТП особа. Тобто, якщо вказану суму зменшення потерпілий просить стягнути із завдавача шкоди, то суд повинен відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині».

Згідно Звіту №96/11/15 від 08.12.2015, вартість відновлювального ремонту в сумі 605 062,55 грн визначена з врахуванням ПДВ 20%. А згідно ремонтної калькуляції №96/11/15 від 08.12.2015 надбавка за запасні частини 20%, яка становить 88 171,40 грн (а.с. 55).

Отже, згідно ремонтної калькуляції, до вартості відновлювального ремонту включено 20% надбавки на запчастини, а саме 88 171,40 грн. Однак, матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_2 відремонтувала належний їй автомобіль «HYUNDAI GRANDEUR», державний номерний знак НОМЕР_1 .

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доведена сума завданого матеріального збитку становить 466 891,15 грн: (605 062,55 (вартість матеріального збитку згідно звіту) - 88 171,40 (20% ПДВ) - 50 000 (виплачена сума страхового відшкодування).

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що право ОСОБА_2 порушено ОСОБА_1 , внаслідок пошкодження останнім належного їй на праві власності рухомого майна на суму 466 891,15 грн.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог відповідач посилався на пропуск позивачем строку позовної давності звернення до суду з позовом. Зокрема, відповідач зазначив, що перебіг позовної давності для позивача розпочався з моменту ДТП, а саме з 21.07.2015, а позов подано в листопаді 2021 року.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, щодо пропуску позивачем строку позовної давності, колегією суддів враховує наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права або інтересу.

В частині першій статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вже вказувалося вище, 21.07.2015 сталася ДТП за участю автомобіля «HYUNDAI GRAUNDER», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля «VOLKSWAGEN GOLF», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 .

Отже, про порушення свого права у спірних правовідносинах ОСОБА_2 дізналася в день ДТП. А оскільки ДТП сталася 21.07.2015, то за загальними правилами, визначеними ст. 261 ЦПК України, строк позовної давності починає відраховуватися з наступного дня, після якого особа дізналася про своє порушене право, тобто з 22.07.2015.

З матеріалів справи вбачається, що вироком Дарницького районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року у справі №753/23243/15-к ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні ДТП, яка мала місце 21.07.2015, та окрім іншого, залишено без розгляду цивільний позов ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди залишено (а.с. 10-15).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 квітня 2019 року вищевказаний вирок залишено без змін (а.с. 16-33).

Отже, судове рішення у кримінальній справі, яким позов ОСОБА_2 залишено без розгляду, набрало законної сили 25.04.2019.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що її цивільний позов у кримінальній справи залишено без розгляду, але не вказувала та відповідно не надавала доказів подання цивільного позову у кримінальному провадженні. У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_5 зазначив, що цивільний позов у кримінальній справі було пред`явлено в грудні 2015 року. Разом з тим, доказів на підтвердження таких обставин, до суду не подав.

В подальшому, представник позивачки звернувся до суду з клопотанням, до якого долучив копію позовної заяви, поданої у кримінальній справі. На копії позовної заяви міститься штемпель суду з вхідним №2183 та датою прийняття 18 січня 2016 року (а.с. 191-193, 197-199).

З наведеного слідує, що позов про відшкодування матеріальної шкоди ОСОБА_2 було пред`явлено у кримінальному провадженні 18.01.2016, який залишено без розгляду вироком суду від 08.06.2017, що набрав законної сили 25.04.2019.

Таким чином, від дня ДТП (21.07.2015) до дня пред`явлення позову у кримінальній справі минуло 6 (шість) місяців 25 (двадцять п`ять) днів.

Від дня пред`явлення позову у кримінальній справі (18.01.2016) до дня набрання законної сили вироком про залишення цього ж позову без розгляду (25.04.2019) минуло три роки 3 (три) місяці і 7 (сім) днів. А від дня набрання вироком законної сили (25.04.2019) до дня (23.11.2021) подання даного позову в порядку цивільного судочинства минуло 2 (два) роки 6 (шість) місяців і 28 (двадцять всім) днів.

В статті 263 ЦК України законодавцем визначено загальні підстави для зупинення перебігу позовної давності.

Однак, у даній справі необхідно застосовувати спеціальне положення ч. 2 ст. 265 ЦК України, за приписами якої, якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців.

Системний аналіз наведених обставин та положень ч. 2 ст. 265 ЦПК України вказує на те, що час від дня пред`явлення позову у кримінальному провадженні до дня набрання законної сили про залишення позову без розгляду, який становить три роки 3 (три) місяці і 7 (сім) днів, не зараховується до позовної давності. Тобто, перебіг позовної давності зупиняється на цей період.

Отже, початок перебігу позовної давності необхідно відраховувати за загальними правилами, встановленими ч. 1 ст. 261 ЦК України, а саме з дня настання ДТП і до пред`явлення цивільного позову у кримінальній справі та з дня набрання судовим рішення законної сили, яким залишено позов без розгляду, до дня пред`явлення позову в порядку цивільного судочинства. При цьому, слід враховувати, що за загальними правилами цивільного процесуального законодавства строки обраховуються з наступного дня.

Як вказувалося вище, з дня настання ДТП до пред'явлення позову у кримінальній справі минуло 6 (шість) місяців 25 (двадцять п`ять) днів, а з дня набрання законної сили судовим рішенням, яким позов залишено без розгляду до дня звернення до суду з даними позовом минуло 2 (два) роки 6 (шість) місяців і 28 (двадцять всім) днів, що разом становить більше трьох років, а саме 3 (три роки) 1 (один) місяць і 23 (двадцять три) дні.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів приходить до висновку, що позивачкою пропущено загальний строк позовної давності.

Звертаючись до суду з даним позовом, а також в ході розгляду справи, ОСОБА_2 не зверталася до суду з клопотанням про поновлення строку на подання даного позову.

Більше того, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, представник позивачки ОСОБА_5 наголосив на тому, що строк позовної давності не пропущено та у зв'язку з цим клопотання про поновлення такого строку до суду не подавалося.

Відповідно до ч. 3, ч 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність зстосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву, тобто до ухвалення у справі судом рішення, відповідач посилався на пропуск позивачем строку позовної давності та просив відмовити в задоволенні позову (а.с. 6 на звороті).

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову, у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Враховуючи те, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права, не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до даних правовідносин, та зазначені порушення призвели до неправильного вирішення спору, то в силу ст. 376 ЦПК України є підстави для скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, доводи апеляційної скарги, щодо неправильного вирішення судом першої інстанції питання про розподіл судових витрат не мають правового значення, оскільки рішення скасовується та у відповідності до вимог закону здійснюється новий розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що у розмірі визначеному Законом України "Про судовий збір" ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 8 325,94 грн, що підтверджується квитанцією №0.0..1 від 24.06.2022 (а.с. 152).

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ураховуючи викладене та зважаючи на те, що колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги відповідача та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в сумі 8 325 грн 94 коп., що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код: НОМЕР_4 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_5 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір в сумі 8 325 (вісім тисяч триста двадцять п`ять) грн 94 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 27 жовтня 2022 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

В. А. Кравець