Справа № 438/677/20
провадження №2/457/36/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2022 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Марчука В.І.,

секретар судового засідання Мазурик В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном,

з участю представника позивача ОСОБА_1 адвоката Копанського М.Л.,

відповідача ОСОБА_2 ,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном. Позов мотивований тим, що квартира АДРЕСА_1 належить їй на праві власності, на підставі договору купівлі продажу квартири від 30 квітня 2020 року. У вказаній квартирі зареєстрований, але не проживає з 2006 року ОСОБА_2 , місце проживання його невідоме. Квартира АДРЕСА_2 належала на праві власності ОСОБА_3 , якому продала цю квартиру ОСОБА_4 в 2010 році та згодом в 2017 році ОСОБА_5 . Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 09 липня 2014 року, хоча власником цієї квартири його мама вже не була, так як продала її. Будь які договори між нею, як теперішньою власницею квартири, і відповідачем відсутні. Тобто, оскільки ОСОБА_2 не набув самостійного права на житло, то з припиненням права власності його матері на квартиру ним також втрачено право користування нею. Тому просить суд, ухвалити рішення, яким усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання в цій квартирі.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву в якому вказує, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Зазначає, що ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , в свою чергу ОСОБА_6 заволодів квартирою на підставі договору купівлі-продажу від 15 грудня 2010 року між ним та ОСОБА_4 , яка є його мамою, проте такий був укладений на підставі завідомо підробленого документу довідки про склад сім`ї. Факт використання ОСОБА_4 підробленого документу для укладення договору купівлі-продажу квартири підтверджується наявність обвинувального акта щодо ОСОБА_4 у кримінальному провадженні про обвинувачення останньої у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст. 358 КК України.

Позивачкою ОСОБА_1 на відзив ОСОБА_2 на позовну заяву подано відповідь, в якій вважає такий відзив безпідставним і необґрунтованим. Так, у відзиві зазначені обставини, які не підтверджуються жодними доказами. Не додано до відзиву документів та доказів, що обґрунтовують заперечення позову, необхідність залучення третіх осіб.

Представник позивача адвокат Копанський М.Л. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

Згідно договору купівлі-продажу квартири з розстрочкою платежу від 30 квітня 2020 року, який посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Паньків Г.О. та зареєстрований в реєстрі за № 338, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передає у власність, а ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , приймає у власність квартиру за АДРЕСА_1 .

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №207944549 від 30 квітня 2020 року, об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки відділу реєстрації Бориславської міської ради Львівської області №1665/17-04 від 04 липня 2019 року, у квартирі АДРЕСА_1 , з 09 липня 2014 року по теперішній час, зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Як вбачається з довідки про надання інформації відділу реєстрації Бориславської міської ради Львівської області №846/13-45 від 27 квітня 2020 року, у квартирі АДРЕСА_1 , зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Тобто, в матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 з 2014 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності.

Так, відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до глави 23 ЦК України громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Пунктом 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

У Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року вказано, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою (п.34).

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).

Вказана правова позиція наведена у Постанові КЦС ВС від 07 липня 2021 року у справі №450/2809/18.

Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Водночас, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою і до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 336/1773/17.

Отже, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації.

Тобто така позовна вимога як зняття відповідача з реєстраційного обліку є похідною від вимоги про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням і може бути задоволеною лише у разі наявності рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 , остання просить суд усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом зняття відповідача ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання.

Проте, як вбачається з аналізу чинного законодавства, законом визначено, що для захисту порушених прав власника належного йому майна, для задоволення позовних вимог щодо зняття з реєстрації, є рішення суду щодо про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (правова позиція, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Тобто, на обґрунтоване переконання суду, позивачем для захисту своїх прав, обрано невірний спосіб та належним чином не сформульовано позовні вимоги, що унеможливили задоволення позовних вимог.

Аналізуючи перелічені норми матеріального права, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом зняття з реєстрації місця проживання слід відмовити.

При цьому суд вважає за необхідне роз`яснити позивачці її право повторно звернутися до суду з позовом, урахувавши наведені вище зауваження.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду впродовж тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 .

Суддя: В. І. Марчук