АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2022 року

м. Чернівці

cправа № 715/1940/21

провадження № 822/168/22-ц

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Владичана А.І., Половінкіної Н.Ю.,

за участю секретаря Конецької Д.Г.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

апеляційна скарга Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2021 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Цуренко В.А.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року позивачі звернулися до суду із позовом до АТ «Українська залізниця» про відшкодування шкоди.

У позові посилалися на те, що 28 червня 2020 року поїзд №3528 (2ТЕ10м №2747 ТЧ-13 Чернівці), здійснив наїзд на ОСОБА_4 , який від отриманих травм помер.

29 червня 2020 року за фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000232 та розпочато досудове розслідування.

30 вересня 2020 року постановою слідчого Глибоцького відділення поліції Сторожинецького відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області закрито кримінальне провадження.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 518 від 29 червня 2020 року, отримані ОСОБА_4 тілесні ушкодження знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з його смертю.

Позивачі є сином, дружиною та мамою померлого. Унаслідок смерті ОСОБА_4 , вони втратили близьку їм людину, позбавлені можливості отримувати допомогу та підтримку від ОСОБА_4 . Утрата одного з найближчих людей є непоправною і надзвичайно тяжкою.

Просили суд, ухвалити рішення, яким стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по 250 000 гривень кожному моральної шкоди та на користь ОСОБА_2 11 400 гривень витрат на поховання.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2021 року позов ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до АТ «Українська залізниця» про відшкодування шкоди задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди по 125000 гривень кожному.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 11 400 гривень витрат на поховання.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що факт завдання позивачам моральної шкоди внаслідок смерті ОСОБА_4 є доведеним, також судом першої інстанції враховано, що смерть ОСОБА_4 сталася внаслідок його необережності та порушення правил безпеки громадян на залізничному транспорті, що свідчить про вину потерпілого у виникненні шкоди, і є підставою, із врахуванням вимог розумності та справедливості, для визначення моральної шкоди у розмірі по 125000 гривень кожному. Також ОСОБА_2 надала належні докази на підтвердження понесених нею витрат на поховання сина.

Не погодившись з рішенням суду, АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим і незаконним, постановлено внаслідок недоведеності належними та допустимими доказами обставин заподіяння моральної шкоди, які суд визнав встановленими і доведеними, з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування скарги зазначає, що вина та протиправність дій АТ «Укрзалізниці» відсутні. Смерть потерпілого настала через його необережність та перебування у стані алкогольного сп`яніння, у порушення вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті.

Зазначає, що позивачем, в розумінні ст. 77, 78 ЦПК України, не додано до позовної заяви доказів моральної шкоди, які б підтверджували обставини, зазначені в позові, або наявність підстав для звільнення від доказування.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

28 червня 2020 року на 282 кілометрі, перегін Великий Кучурів-Чернівці-Південна Регіональної філії «Львівська залізниця» Глибоцького району Чернівецької області, поїзд №3528 (2ТЕ10м №2747 ТЧ-13 Чернівці), здійснив наїзд на ОСОБА_4 , який від отриманих травм помер.

ОСОБА_1 , є дружиною загиблого ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , - матір`ю загиблого, ОСОБА_3 , - його сином.

29 червня 2020 року за фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000232 та розпочато досудове розслідування.

Постановою слідчого Глибоцького відділення поліції Сторожинецького відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області від 30 вересня 2020 року кримінальне провадження № 0000232 закрито.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 518 від 29 червня 2020 року, отримані ОСОБА_4 тілесні ушкодження знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з його смертю.

Згідно з довідкою №308 від 28 травня 2021 року, виданою Волоківською сільською радою Чернівецького району Чернівецької област, ОСОБА_4 до дня своєї смерті проживав в одному будинку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до товарного чека №946 від 29 червня 2020 року, виданого ФОП ОСОБА_5 , витрати на поховання ОСОБА_4 склали 11 400 гривень.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У відповідності до приписів ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Згідно з положеннями ст. 55 Конституції України та чинного законодавства фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Вимоги частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 9 вказаної Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до вимог частин 2 та 5 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року № 14-463цс18 (справа № 210/5258/16-ц) та постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 року № 61-44173св18 (справа № 336/3665/16-ц).

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував ту обставину, що в діях відповідача відсутня вина, оскільки потерпілий свідомо допустив настання негативних наслідків, перебуваючи на колії, слід зазначити наступне.

Шкода спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, та може бути звільнений від такої відповідальності лише у разі спричинення шкоди за наслідками непоборної силі або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

Верховний Суд у своїй постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.

З урахуванням викладеного апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність вини водія електропотягу та закриття кримінального провадження за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати позивачам моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини).

Щодо доводів апелянта про те, що ухвалюючи рішення у справі суд не виклав мотиви у вказаному рішенні у частині розміру моральної шкоди.

При вирішенні питання про стягнення моральної шкоди судом першої інстанції враховано, що моральна шкода позивачам завдана смертю ОСОБА_4 , що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя позивачів душевні страждання; зазначені обставини істотно змінюють життя позивачів, тягнуть за собою зараз та потягнуть у подальшому з віком додаткові зусилля з їх боку на організацію свого життя та матеріальне його забезпечення, яке існувало до смерті ОСОБА_4 , у житті позивачів, та визначив розмір шкоди завдану позивачам по 125 000 гривень кожному.

Однак, апеляційний суд не погоджується із визначеним, судом першої інстанції, розміром моральної шкоди.

Частиною 2 ст. 1193 ЦК України передбачено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами - є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

З врахуванням викладеного вище апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи, повністю відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди у сумі по 125000 гривень кожному, яку належить стягнути на користь позивачів, суд першої інстанції виходив із засад розумності та справедливості, врахував спричинені їм душевні страждання.

Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілих внаслідок заподіяння їм шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для їх особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілими у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілих осіб, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Апеляційний суд зазначає, що сам факт загибелі ОСОБА_4 , під час дорожньо-транспортної пригоди, є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивачів, враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року № 61-18595св19 (справа № 161/3557/19)

При цьому суд також враховує, що смерть ОСОБА_4 спричинена також у зв`язку з його особистою необережністю, а отже однією з причин загибелі є недотримання померлим правил поведінки на залізничному транспорті, що тягне за собою зменшення суми відшкодування.

Позивачам завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях у зв`язку із втратою близької людини, істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, які назавжди втратили турботу та підтримку близької людини, наслідки, що наступили та їх невідворотність, смерть рідної людини, не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання, потребує докладання додаткових зусиль для організації життя і побуту.

Апеляційний суд, з урахуванням характеру та обсягу душевних страждань позивачів, пов`язаних зі смертю ОСОБА_4 , що безумовно змінило їх нормальний життєвий ритм та порушило звичний спосіб життя, вважає, що справедливою компенсацією перенесених позивачами моральних страждань, буде стягнення з відповідача моральної шкоди на користь кожного з позивачів по 60 000 гривень (із первісно заявлених 250 000 гривень).

Щодо витрат на поховання, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст.1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Відповідно до положення ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

На підтвердження понесених витрат на поховання, позивачкою ОСОБА_2 подано товарний чек №946 від 29 червня 2020 року, з якого вбачається, що розмір витрат на поховання становить 11400 гривень.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6 визначено, що у разі смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати.

Дослідивши поданий на підтвердження розміру витрат на поховання товарний чек від 29 червня 2020 року, враховуючи, що положеннями ст.1201 ЦК України передбачено компенсацію необхідних витрат на поховання, cуд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з відповідача слід стягнути на користь ОСОБА_2 11400 гривень - компенсацію витрат на поховання.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального й процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції.

Будь-яких інших доводів та доказів на їх підтвердження, що є правовою підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, апелянтом надано не було, у зв`язку з чим, апеляційний суд не вбачає правових підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає за необхідне, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди та зменшити розмір стягнутої моральної шкоди з відповідача на користь позивачів до 60 000 гривень на кожного.

В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2021 року в частині розміру моральної шкоди змінити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 60 000 гривень кожному.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови - 22 квітня 2022 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: А.І. Владичан

Н.Ю. Половінкіна