П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2022 року місто Київ

справа №759/119/18

провадження№22-ц/824/11435/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Святошинського районного суду м.Києва від 16 червня 2021 року, постановлену у складі судді П`ятничук І.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми батьком, який проживає окремо від них та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , 3-я особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей.

Крім цього, позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення, в якій просив вжити заходів забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_3 до ухвалення судового рішення передавати дітей ОСОБА_1 на території Святошинського районного у м.Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді щовівторка та щочетверга о 14 год. 00 хв. та до 16 год. 00 хв. у присутності фахівця із соціальної роботи та вжити заходи забезпечення позову шляхом зобов`зання будь-яких інших осіб, які триматимуть дитину у себе на підставі закону чи рішення суду, передати батьку ОСОБА_1 його малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ухвалення остаточного рішення у справі №759/119/18.

Заява обґрунтована тим, що неприйняття заходів забезпечення позову може стати наслідком втрати бажання дитини проживати разом із ним, призведе до погіршення фізичного та психічного здоров`я малолітнього, його розвитку, є також ймовірність виникнення вкрай негативних наслідків у вигляді відчуження дитини від батька через втрату емоційної та психологічної прихильності, що може істотно ускладнити чи взагалі унеможливити виконання рішення суду, призвести до ситуації, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для захисту прав дитини.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16 червня 2021 року відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою заяву про забезпечення позову задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції попередньо підмінивши в ухвалі предмет позову (позовні вимоги) та помилково застосував ч.10 ст. 150 ЦПК України, якою не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті, що є фактично застосуванням закону, який не підлягає застосуванню, та що призвело до неправильного рішення за заявою про забезпечення позову.

Суд не надав повної та всебічної оцінки доказам, наданим ним на підтвердження своїх вимог, та не пересвідчився, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Існує реальний ризик, що допоки буде тривати розгляд справи в суді, його діти можуть остаточно втратити з ним емоційний зв`язок. Після ухвалення рішення суду, яким буде визначено місце проживання дітей, він буде позбавлений реальної можливості виконати рішення суду, оскільки діти остаточно будуть налаштовані відповідачкою проти нього - рідного батька, а тому існує необхідність у забезпеченні позову.

Вказує, що неприйняття запропонованих ним заходів може стати наслідком втрати бажання дитини проживати разом із батьком, призведе до погіршення фізичного та психічного здоров`я малолітнього, його розвитку, є також ймовірність виникнення вкрай негативних наслідків у вигляді відчуження дитини від батька через втрату емоційної та психологічної прихильності, що може істотно ускладнити чи взагалі унеможливити виконання рішення суду, призвести до ситуації, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для захисту прав дитини.

Рішення в інтересах дитини має бути прийняте з урахуванням принципу рівності обох батьків та рівності прав дитини по відношенню до кожного з батьків.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що предметом позову є визначення місця проживання дітей з батьком. Позивачем не обґрунтовані та не надані докази на підтвердження наявності підстав для забезпечення позову, а також не надано доказів, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Заходи, які просить застосувати ОСОБА_1 , не узгоджуються з пріоритетом захисту інтересів дітей, якого мають дотримуватись суди у подібних спорах, згідно практики ЄСПЛ та правових висновків Верховного Суду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити апеляційну скаргу, ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його заяву про забезпечення позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Бірюлін Л.Ю. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Шкоріної О.І., вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Бірюліна Л.Ю., перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що забезпечення позову в обраний позивачем ОСОБА_1 спосіб є вирішенням справи по суті, а тому не свідчить про наявність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову. Застосування судом таких заходів забезпечення позову, які за змістом є вирішенням спору по суті, не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи предметом позову є визначення місця проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заява ОСОБА_1 про забезпечення позову мотивована тим, що існує реальний ризик, що допоки в суді буде розглядатися справа, його діти можуть остаточно втратити емоційний зв`язок з ним. А після ухвалення судом рішення, яким буде визначено місце проживання дітей, він буду позбавлений реальної можливості виконати рішення суду, оскільки діти остаточно будуть налаштовані відповідачкою проти нього - рідного батька, то існує необхідність у забезпеченні його позову про визначення місця проживання дітей.

Вказує, що неприйняття запропонованих ним заходів може стати наслідком втрати бажання дитини проживати разом із батьком, призведе до погіршення фізичного та психічного здоров`я малолітнього, його розвитку, є також ймовірність виникнення вкрай негативних наслідків у вигляді відчуження дитини від батька через втрату емоційної та психологічної прихильності, що може істотно ускладнити чи взагалі унеможливити виконання рішення суду, призвести до ситуації, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для захисту прав дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову.

Так, пунктом 3 частині 1 цієї статті визначено, що позов може забезпечуватись встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Частиною 10 статті 150 ЦПК України встановлена заборона вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У рішенні від 04 вересня 2018 року «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» (заява № 6221/14) ЄСПЛ вважав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіку відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, а тому допустимим є встановлення такого графіку до закінчення розгляду справи по суті, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до його приватного i сімейного життя.

Колегія суддів приймає до уваги, що предметом даного позову є визначення місця проживання дітей, а тому вид забезпечення позову шляхом зобов`язання відповідача надати можливість безперешкодного спілкування та побачення батька з дітьми протягом певного проміжку часу, не вирішує спір по суті, а лише спрямований на забезпечення збереження відносин та емоційного контакту малолітніх дітей з їх батьком.

Крім того, враховуючи специфіку сімейних відносин, тривалий розгляд даної категорії справи судом, а також напружені відносини, які склались між сторонами, що може негативно вплинути на психологічне здоров`я дітей, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення заяви про забезпечення позову шляхом визначення часу та місця для побачень дітей з батьком.

В постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року, справа № 127/31828/19 зазначено, що зустрічі батька з дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків батька із її малолітньою дитиною і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини. Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з матір`ю. Верховний суд у вказаній справі дійшов висновку, що зустрічі батька з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин.

Заперечення викладені у відзиві представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Бірюліна Л.Ю. стосовно того, що позивачем не обґрунтовано заходи забезпечення позову та заходи забезпечення позову не узгоджуються з пріоритетом захисту інтересів дитини, колегією суддів відхиляються, оскільки за час тривалого розгляду справи у суді існує реальний ризик того, що діти можуть втратити емоційний зв`язок з батьком, що може призвести до погіршення психічного здоров`я дітей та ймовірність виникнення вкрай негативних наслідків у вигляді відчуження дитини від батька через втрату емоційної та психологічної прихильності.

Обставини викладені в заяві ОСОБА_1 про забезпечення позову та докази, надані на їх підтвердження, свідчать про наявність фактичних обставин, з яким закон пов`язує можливість застосування заходів забезпечення позову.

Враховуючи предмет позову, обраний позивачем вид його забезпечення щодо зобов`язання відповідача надати йому можливість безперешкодного спілкування та побачення з дітьми на певній території, протягом певного проміжку часу, в присутності фахівця з соціальної роботи, не вирішує спір по суті, а лише спрямований на забезпечення збереження відносин та емоційного контакту малолітніх дітей з їх батьком, і є співмірними з пред`явленими позовними вимогами.

Зустрічі батька з дітьми будуть сприяти відновленню довірливих відносин та емоційного контакту між ними, відповідатимуть інтересам як батька так і дітей, та зможуть усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини, що в силу положень ст. ст. 149-153 ЦПК України свідчить про обґрунтованість поданої заяви про забезпечення позову.

Відновлення відносин та емоційного контакту малолітніх дітей з їх батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дітей від зустрічей з батьком.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 04 квітня 2018 року (справа №344/16653/16-ц).

Встановивши, що заява про забезпечення позову в достатній мірі обґрунтована необхідністю забезпечення позову, ОСОБА_1 викладено обґрунтування щодо можливості настання несприятливих наслідків у разі невжиття таких заходів, а зазначені підстави та вид забезпечення позову є співмірними з пред`явленими вимогами, вид забезпечення позову обрано відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню.

У заяві про забезпечення позову вказано як причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, так і обґрунтовано необхідність їх вжиття, як це передбачено ст. 151 ЦПК України.

Встановлення судом зобов`язання матері, з якою проживають діти, надавати батьку дітей можливість для спілкування з ними в певні дні і години, не вирішує по суті спір про визначення місця проживання дітей з батьком, оскільки стосується тимчасових зустрічей позивача з дітьми до закінчення вирішення спору між сторонами і не є тотожним задоволенню зазначених позовних вимог.

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до частин першої і другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до статті 4 «Конвенції про контакт з дітьми», ратифікованої Законом України № N 166-V ( 166-16 ) від 20.09.2006 року, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дітей, має право на особисте спілкування з дітьми, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дітей і таке спілкування відбувається саме в інтересах дітей.

Обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право батька на спілкування із малолітніми дітьми, чи обставин, які б свідчили, що спілкування батька з дітьми перешкоджає нормальному їх розвитку, матеріали справи не містять та судом апеляційної інстанції не встановлено.

Висновки викладені Пярнуським Повітовим судом (Естонська Республіка) у рішенні за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 21 березня 20221 року про повернення дітей в Україну не можуть бути підставою для відмови ОСОБА_1 у забезпеченні позову у цій справі, провадження в якій відкрито ще у 2018 році. Спір українським судом на даний час не вирішений.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції не в повній мірі досліджено обставини, тому ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381,382, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 16 червня 2021 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт № НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , до ухвалення судового рішення у справі передавати малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (Свідоцтво про народження НОМЕР_3 ) та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 (Свідоцтво про народження НОМЕР_4 ) батьку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , паспорт НОМЕР_5 , РИОКГІП: НОМЕР_6 - на території Святошинського районного у місті Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді ( АДРЕСА_1 ), щовівторка та щочетверга о 14 год 00 хв та до 16 год 00 хв, у присутності фахівця із соціальної роботи.

В іншій частині заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Постанова складена 28 жовтня 2022 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус