П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2022 року м. Київ

Справа № 369/3895/22

Провадження: № 22-ц/824/11405/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Вербової І. М., Нежури В. А.,

секретар Івасенко І. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Коваль Ганни Миколаївни в інтересах ОСОБА_1

на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 вересня 2022 року, постановлену під головуванням судді Янченка А. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

у с т а н о в и в :

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між нею та ОСОБА_2 20.08.2003 року був укладений шлюб. У шлюбі народилися діти - ОСОБА_3 , 2005 року народження, та ОСОБА_4 , 2011 року народження. Вважала, що подальше сімейне життя між подружжям неможливе, оскільки в них різні погляди на життя та сімейні цінності, відсутні спільні інтереси та взаєморозуміння, втрачено почуття любові та поваги. Спільне життя суперечить її інтересам та інтересам дітей. Зазначила, що на примирення не згодна. За викладених обставин, просила суд розірвати шлюб між нею, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , укладений та зареєстрований виконкомом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області 30.08.2003 року; стягнути з ОСОБА_2 на її користь судовий збір та витрати на правову допомогу.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 вересня 2022 року клопотання адвоката Затулко К.А. в інтересах ОСОБА_2 про залишення позовубез розглядузадоволено.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу залишено без розгляду.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Коваль Г.М. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що позовну заяву було направлено ОСОБА_1 до Києво-Святошинського районного суду Київської області в квітні 2022 року, про що відповідачу було відомо. Однак, провадження за поданою ОСОБА_1 позовною заявою було відкрито судом лише 18.05.2022 року. Позовна заява ОСОБА_2 до неї, ОСОБА_1 , про розірвання шлюбу була складена 11 травня 2022 року. Залишення позову ОСОБА_1 без розгляду свідчить про формальний підхід суду до застосування норми п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Також вказала, що суд першої інстанції не врахував а ні можливості об`єднання зазначених справ в одне провадження, а ні те, що у справі за позовом ОСОБА_1 остання просила відшкодувати судові витрати, що є суттєвим для матері, на утриманні якої перебуває двоє дітей, чим позбавив її права на захист своїх цивільних прав та інтересів.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 23 вересня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Адвокат Затулко К.А. в інтересах ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги та зазначила, що провадження за позовом ОСОБА_2 про розірвання шлюбу було відкрите Києво-Святошинським районним судом Київської області за два дні до відкриття провадження за позовом ОСОБА_1 . Тобто, на момент відкриття провадження за позовом позивачки у тому ж суді вже існував спір між тими самими сторонами, з тим самим предметом спору та з тих же підстав. Вказала, що відповідач дізнався про існування позову ОСОБА_1 лише коли отримав копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви. Також зазначила, що вимога щодо компенсації судових витрат не є позовною вимогою, спрямованою на захист порушеного права чи інтересу, тому судом першої інстанції було правильно застосовано норми процесуального права і не враховано вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат. Окрім того, відмітила, що ЦПК України не передбачає можливості об`єднання тотожних справ в одне провадження, оскільки відповідно до вимог ЦПК України справи із тотожними сторонами, предметом та підставами позову не можуть існувати.

В судовому засіданні адвокат Івасин О.Р. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Адвокат Затулко К.А. в інтересах ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги, просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду на підставі пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України, суд першої інстанції зважав на те, що у провадженні суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а саме справа № 369/3726/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, яка подана раніше ніж позов ОСОБА_1 .

Колегія судів вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими з огляду на наступне.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Отже, залишення позову без розгляду можливе за умови тотожності іншої справи, тобто, збігаються сторони, предмет і підстави.

Верховний Суд у своїй постанові від 22 травня 2019 року у справі №640/7778/18 зазначив, що позови вважаються тотожними, якщо вони повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У справі, що переглядається, та у справі № 369/3726/22 предметом спору є розірвання шлюбу між тими ж особами - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В той же час, вказані особи у наведених справах мають різний процесуальний статус, а саме, і ОСОБА_1 , і ОСОБА_2 є позивачем в одній справі та відповідачем у іншій. Отже, не можна вважати, що спори виникли між тими самими сторонами.

Слід відмітити і те, суд першої інстанції, вважаючи, що справа за позовом ОСОБА_1 та справа № 369/3726/22 за позовом ОСОБА_2 , не досліджував підстави вказаних позовів.

З наданої суду апеляційної інстанції копії позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу убачається, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин стала поведінка відповідачки, яка зловживала спиртними напрями та порушила подружню вірність.

ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свій позов, посилалась на те, що між нею та відповідачем ОСОБА_2 відсутні спільні інтереси, вони мають різні погляди на життя та сімейні цінності, між ними відсутнє взаєморозуміння та втрачено почуття любові та поваги.

Отже, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку по залишення позову без розгляду на підставі п.4 ч.1 ст.257 ЦПК України, при цьому, не взявши до уваги можливість об`єднання вказаних справ в одне провадження.

Слід зазначити і те, що одним з основних принципів цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. В даному випадку, залишення позову ОСОБА_1 позбавляє її права на таке відшкодування.

Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Коваль Ганни Миколаївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 вересня 2022 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді І. М. Вербова

В. А. Нежура