КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Диба О.В.
Єдиний унікальний номер справи № 756/146281/7
Апеляційне провадження №22-ц/824/9520/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Савченка С.І., Ігнатченко Н.В.

секретар -Олешко Л.Ю.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу (депозит).

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року позивач звернувся із вказаним позовом .

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим ,що він протягом 2012-2013 уклав з відповідачем наступні договори банківського вкладу: №SAMDN0412 від 23 березня 2012 року на суму 70000 грн., №SAMDN2669 від 14 серпня 2013 року на суму 40000 грн., №SAMDN5162 від 15 серпня 2013 року на суму 120000 грн., №SAMDN2492 від 27 серпня 2013 року на суму 85100 грн., №SAMDN42620 від 07 листопада 2013 року на суму 110541,55 грн., №SAMDNWFD100 від 29 листопада 2013 року на суму 130000 грн., №SAMDNWFD500 від 26 грудня 2013 року на суму 110000 грн.

Крім того, згідно з договором про відступлення права вимоги укладеним з ОСОБА_2 позивач набув право вимоги за договором №SAMDNWFD200 від 11 лютого 2014 року на суму 6 000 доларів США.

Відповідач всупереч умовам договорів та положенням чинного законодавства, взяті на себе зобовязання зі сплати процентів за використання грошових коштів припинив виконувати , чим порушив умови договорів , положення си.ст. 525,526,536, 1048, 1050, 1061 ЦК України та права позивача на своєчасне отримання процентів за використання банком коштів.

Крім того ,на думку позивача, відповідач у зв`язку із невиконанням договорів відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач стверджує, що загальна сума боргу становить 826 601,15 грн, на яку позивачем у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань зі сплати відсотків за використання грошових коштів було нараховано неустойку в розмірі 3% річних від простроченої суми боргу, яка становить 24798,03 грн.

У прохальній частині позову, ОСОБА_1 просив:

стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 826601,15 грн. та 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 24 798,03 грн., а також судові витрати по справі.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 травня 2019 року визначено головуючого суддю Дибу О.В.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 21 травня 2020 року за клопотанням представника відповідача до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон».

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» виключено з числа третіх осіб та залучено до участі в справі в якості співвідповідача, прийнято до розгляду уточнену позовну заяву.

Представник позивача 02 квітня 2021 року звернувся до суду з уточненим позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 835232 грн. та 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 75 251,72 грн.

Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 22 квітня 2021 року , уточнену позовну заяву прийнято до спільного розгляду разом із первісною позовною заявою.

Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» заперечував проти задоволення позовних вимог, подав до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову. У відзиві посилався на те, що зобов`язання за договорами укладеними з банком в особі Кримської філії та з кримськими клієнтами на даний час виконує АНО «ФЗВ» за рахунок майна банку, яке залишилось на території АР Крим та у м. Севастополь.

З приводу стягнення коштів за договором №SAMDN0412 від 23 березня 2012 року представник зауважив, що залишок по вказаному договору на даний час становить 51,79 грн., тобто кошти були виплачені позивачу, а позивач намагається стягнути кошти повторно. Крім того, повідомив, що між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» 17 листопада 2014 року укладено договір про переведення боргу за спірними договорами, у зв`язку з чим банк є неналежним відповідачем по справі. Також зазначив, що 15 січня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір відступлення права вимоги за договором банківського вкладу №SAMDNWFD200 від 11 лютого 2014 року , а цього ж дня між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладались договори відступлення права вимоги за договорами банківського вкладу -

№SAMDN0412 від 23 березня 2012 року на суму 70000 грн., №SAMDN2669 від 14 серпня 2013 року на суму 40000 грн., №SAMDN5162 від 15 серпня 2013 року на суму 120000 грн., №SAMDN2492 від 27 серпня 2013 року на суму 85100 грн., №SAMDN42620 від 07 листопада 2013 року на суму 110541,55 грн., №SAMDNWFD100 від 29 листопада 2013 року на суму 130000 грн., №SAMDNWFD500 від 26 грудня 2013 року на суму 110000 грн.

В свою чергу ОСОБА_3 звертався до суду з позовом до банку про стягнення грошових коштів за вищевказаними договорами і судами було відмовлено йому у задоволенні позовних вимог.

Рішенням Оболонського районного суду Київської області від 24 січня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, відповідач АТ КБ « ПРИВАТБАНК» не погоджуючись з рішенням суду з підстав порушення норм матеріального і процесуального права ,просить рішення суду змінити, виключивши із мотивувальної частині рішення фразу - «Разом з тим, банком не доведено, що вказаний договір укладався зі згоди вкладників».

В іншій частині рішення залишити без змін.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 06 жовтня 2022 року, 03 листопада 2022 року за адресами , які були зазначені в матеріалах справи . Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило. Заяв про причини неявки в судове засідання від сторін до апеляційного суду не надходило. Позивач ОСОБА_1 приймав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції .

Представник апелянта направив до суду додаткові пояснення , про день та час розгляду обізнаний .

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом ч.1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.

Відповідно до ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою правління НБУ №516 від 03 грудня 2003 року і чинного на час укладення договору банківського вкладу (далі - Положення), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління НБУ №492 від 12 листопада 2003 року (далі - Інструкція №492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (п.1.8); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (п.1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (п.1.10).

Пункт 10.1 Інструкції №492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Пунктом 2.9 глави 2 «Приймання готівки» розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою правління НБУ №174 від 01 червня 2011 року (далі - Інструкція №174), передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку.

Виходячи з положень ст. 1059 ЦК України, п.1.4 Положення, п.2.9 глави 2 розділу IV Інструкції №174, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Судом встановлено, що між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» були укладені наступні договори банківського вкладу:

№SAMDN0412 від 23 березня 2012 року на суму 70000 грн., №SAMDN2669 від 14 серпня 2013 року на суму 40000 грн., №SAMDN5162 від 15 серпня 2013 року на суму 120000 грн., №SAMDN2492 від 27 серпня 2013 року на суму 85100 грн., №SAMDN42620 від 07 листопада 2013 року на суму 110541,55 грн., №SAMDNWFD100 від 29 листопада 2013 року на суму 130000 грн., №SAMDNWFD500 від 26 грудня 2013 року на суму 110000 грн.

(а.с.11-18,т.І).

Між ОСОБА_2 та КБ «Приватбанк» 11 лютого 2014 року укладено договір банківського вкладу №SAMDNWFD200 на суму 6000 доларів США (а.с.19-20,т.І).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 07 серпня 2017 року укладено договір відступлення права вимоги за договором банківського вкладу №SAMDNWFD200 від 11 лютого 2014 року на суму 6000 доларів США (а.с.21,т.І).

Позивач,з посиланням на ст. 514 ЦК України стверджував, що він, з має право на отримання коштів за вказаними договорами.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так судом встановлено , що 15 січня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір відступлення права вимоги за договором банківського вкладу №SAMDNWFD200 від 11 лютого 2014 року на суму 6 000 доларів США (а.с.52-53,т.І).

Того ж дня між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір відступлення права вимоги за договорами банківського вкладу

№SAMDN0412 від 23 березня 2012 року на суму 70000 грн., №SAMDN2669 від 14 серпня 2013 року на суму 40000 грн., №SAMDN5162 від 15 серпня 2013 року на суму 120000 грн., №SAMDN2492 від 27 серпня 2013 року на суму 85100 грн., №SAMDN42620 від 07 листопада 2013 року на суму 110541,55 грн., №SAMDNWFD100 від 29 листопада 2013 року на суму 130000 грн., №SAMDNWFD500 від 26 грудня 2013 року на суму 110000 грн. (а.с.54-56, т.І).

В свою чергу, ОСОБА_3 скористався передбаченим чинним законодавством правом та звернувся до суду за його захистом в межах укладених ним договорів із первісними кредиторами.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 березня 2016 року у справі №643/1816/16-ц задоволено позов ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» та стягнуто суми банківського вкладу з урахуванням нарахованих відсотків за договорами банківського вкладу №SAMDN0412 від 23 березня 2012 року ,

№SAMDN2669 від 14 серпня 2013 року ,

№SAMDN5162 від 15 серпня 2013 року ,

№SAMDN2492 від 27 серпня 2013 року ,

№SAMDN42620 від 07 листопада 2013 року , №SAMDNWFD100 від 29 листопада 2013 року , №SAMDNWFD500 від 26 грудня 2013 року на загальну суму 972344,73 грн, а також суму банківського вкладу з урахуванням нарахованих відсотків за договором банківського вкладу №SAMDNWFD200 від 11 лютого 2014 року в розмірі 7037,33 долари США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 186207,75 грн, та судовий збір в розмірі 6890 грн.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2016 року , залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 2017року , скасовано рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 березня 2016 року , у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» про повернення банківських вкладів відмовлено.( Т.1 А.С. 57-66).

Судовими рішеннями у справі №643/1816/16-ц встановлено, що ОСОБА_3 не доведено належними та допустимими доказами факт укладення договорів банківського вкладу між банком та Іскоростенськими.

Таким чином, судами були встановлені обставини укладення спірних договорів банківського вкладу по відношенню до ПАТ КБ «Приватбанк», а особа, яка мала право на звернення до суду з вимогами про стягнення таких коштів (новий кредитор), таке право реалізувала.

Отже, належний кредитор, в повній мірі реалізував свої права за досліджуваними договорами, тому його повторне звернення до суду з тими самими вимогами не допускається.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач не знав або не міг знати про укладення з ОСОБА_3 договорів та того факту, що він звертався за судовим захистом як новий кредитор.

Угоди про розірвання договорів були надані суду стороною позивача 16 лютого 2021 року разом із відповіддю на відзив на уточнену позовну заяву.

Крім того, положеннями ч. 4,5 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зроблено висновок, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є вимога щодо юридичної визначеності, згідно з якою у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Юридична визначеність вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX).

З матеріалів справи убачається, що угодою про розірвання договору від 07 червня 2017 (після набрання судового рішення законної сили) укладеною між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 сторони договору домовились про розірвання договору від 15 січня 2016 року про відступлення права вимоги за договорами банківського вкладу

№SAMDN0412 від 23 березня 2012 року на суму 70000 грн., №SAMDN2669 від 14 серпня 2013 року на суму 40000 грн., №SAMDN5162 від 15 серпня 2013 року на суму 120000 грн., №SAMDN2492 від 27 серпня 2013 року на суму 85100 грн., №SAMDN42620 від 07 листопада 2013 року на суму 110541,55 грн., №SAMDNWFD100 від 29 листопада 2013 року на суму 130000 грн., №SAMDNWFD500 від 26 грудня 2013 року на суму 110000 грн. (а.с.16, т.2).

Крім того , угодою про розірвання договору від 07 червня 2017 року укладеною між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сторони договору домовились про розірвання договору від 15 січня 2016 року про відступлення права вимоги за договором банківського вкладу №SAMDNWFD200 від 11 лютого 2014 року на суму 6000 доларів США (а.с.17,т.2).

Враховуючи, що обставини на які посилається сторона позивача в обґрунтування позовних вимог встановлені рішеннями судів по відношенню однієї із сторін, яка приймає участь у даній справі та брала участь при розгляді справи №643/1816/16-ц, а саме щодо ПАТ КБ «Приватбанк», вказані обставини доказуванню не підлягають. Судами було встановлено недоведеність факту укладення спірних договорів банківського вкладу.

Висновок суду , що позовні вимоги в частині вимог до АТ КБ «Приватбанк» задоволенню не підлягають є цілком обґрунтованим.

Між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» 17 листопада 2014 року укладно договір про переведення боргу, відповідно до якого ТОВ стає боржником за спірними договорами банківських вкладів (а.с.195-198, т.І).

Згідно ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом

Відповідач не надав суду доказів того, що з приводу укладення договору переведення боргу існують якісь інші письмові договори між ним і позивачем щодо згоди на заміну боржника .

Відповідно до ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на те , що банком не доведено що вказаний договір укладався зі згоди вкладників, висновок суду про відмову у позові до товариства також є правильним .

Доводи апеляційної скарги з цього приводу про виключення із мотивувальної частини рішення фрази «Разом з тим, банком не доведено, що вказаний договір укладався зі згоди вкладників» - є безпідставними.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає ,що рішення суду є законним та обгрунтованим , підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України , суд ,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 08 листопада 2022 року.

Головуючий:

Судді: