Справа № 307/1993/22
Провадження № 2/307/423/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2022 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Гримут В.І.

за участі секретаря Ком`яті Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тячів, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання доньки ,

В С Т А Н О В И В:

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21 жовтня 2000 року. Мають повнолітню доньку ОСОБА_3 , та неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 20 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_5 . Поковба. Посилається на те, що в них з дружиною відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя та відсутнє взаєморозуміння. Тривалий час спільне господарство не ведуть та не проживають разом. З березня 2022 року відповідачка проживає в Угорщині. Просить визначити місце проживання їхньої неповнолітньої доньки ОСОБА_4 з ним. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справ у його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася. Надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Щодо факту розлучення з позивачем не заперечує, однак з позовом у частині визначення місця проживання дитини вона не згідна. Просить визначити місце проживання доньки ОСОБА_3 з нею, в АДРЕСА_1 .

Представник органу опіки та піклування Тячівської міської ради Монич К.П. надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного.

Згідно до вимог статті 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 та ст. 25 цього ж Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Із статті 56 СК України убачається, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя.

За правилами ч. 3 статті 105 СК шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

У пункті 10 постанови Пленум Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007 року роз`яснено, що передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи.

Статтею 112 сімейного кодексу передбачено, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

В судовому засіданні встановлено, що сторони втратили почуття любові та поваги однин до одного. Це підтверджується тим, що з березня 2022 року вони проживають окремо та не підтримують ніяких відносин. ОСОБА_2 виїхала в Угорщину.

Відповідачка позов у частині розірвання шлюбу визнала, що свідчить про відсутність у неї якоїсь зацікавленості стосовно збереження шлюбу, а отже і про відсутність підстав для надання сторонам строку для примирення.

Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сім`я розпалася остаточно, а цей шлюб існує лише формально і подальше його збереження суперечить інтересам сторін.

У шлюбі між сторонами народилася донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження за актовим записом № 187 від 3 грудня 2008 року.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, визначає, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 157 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

У пункті 76 рішення у справі «М. С. ПРОТИ УКРАЇНИ», (Заява N 2091/13), від 11/07/2017, визначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним.

З висновку комісії з питань захисту прав дитини Тячівської міської ради щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вбачається, що дитина проживає з батьком, зі згоди матері, яка не намагалася її відібрати у батька. Тому комісія вважає недоцільним надати висновок щодо визначення місця проживання малолітньої доньки з позивачем ОСОБА_7 .

Згідно до вимог ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд критично ставиться до висновку комісії, оскільки у витягу з протоколу № 6 проведення засідання комісії з питань захисту прав дитини від 2 серпня 2022 року не зрозуміло на підставі чого вищевказана комісія дійшла висновку про відсутність спору між сторонами у справі щодо визначення місця проживання дитини.

Відповідачка ОСОБА_2 змінила своє місце проживання та виїхала за кордон до м. Бикешчобо, Угорщина. З її письмової заяви вбачається, що між сторонами справді наявний спір щодо визначення місця проживання доньки, оскільки вона просить визначити місце проживання дитини за адресою: АДРЕСА_1 .

У четвертому абзаці висновку щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зазначено, що при розгляді вказаного питання комісією встановлено, що мати звільнилася з постійного місця роботи та виїхала за кордон, а діти проживають разом з позивачем по справі.

На підставі перерахованого суд вважає, що висновок комісії щодо недоцільності надання висновку про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_6 з батьком не може в повній мірі забезпечити найкращі інтереси дитини.

З матеріалів справи вбачається, що як під час спільного проживання батьків так і після його припинення дитина постійно проживала за адресою батька, АДРЕСА_2 , ходила до школи, сформувала соціальні зв`язки з однолітками як у школі, так і в населеному пункті в якому живе.

Мати на даний час проживає в іншій країні, і визначення місця проживання дитини з нею однозначно потягне за собою істотні зміни в її житті, порушить стабільність її особистого життя.

Позивачка не надала суду відомості про умови свого проживання, наявність у неї постійного місця роботи та стабільного доходу.

Крім того, згідно ч. 3 статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Отже 29 листопада 2022 року дитина сама зможе вирішити з ким із батьків їй проживати, тому визначення місця проживання ОСОБА_6 з батьком в жодній мірі не буде суперечити інтересам дитини.

За таких обставин, керуючись стст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, стст. 21, 24, 25, 56, 105, 110-112, 141, 153, 155, 157, 160 СК України суд,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити повністю. Шлюб зареєстрований 21 жовтня 2000 року, у м. Тячів, за актовим записом № 2, між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканцем АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканкою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 розірвати.

Визначити місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканцем АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ,.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду через Тячівський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне рішення складено 28.10.2022 року.

Головуючий В.І. Гримут