ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Альфа-Банк"

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 вересня 2021 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" в особі правонаступника Акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по договору про надання відновлювальної кредитної лінії,-

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2015 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" в особі правонаступника Акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по договору про надання відновлювальної кредитної лінії.

В обгрунтування позову зазначало, що 28.09.2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії №32.2-13/45-7 зі сплатою 15% річних та комісій в розмірі та в порядку визначеному цим договором в межах максимального ліміту заборгованості до 600000,0 грн з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 27.09.2017 року. 27.06.2008 року сторони уклали додаткову угоду №1 до кредитного договору, відповідно до якої встановлена процента ставка у розмірі 18 % річних. В якості забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки №1 від 28.09.2007 року. 27.06.2008 року між позивачем та відповідачами укладено додаткову угоду №1 до договору поруки, згідно якої сторони дійшли згоди встановити процентну ставку за користування кредитом у розмірі 18% річних. Позивач умови кредитного договору виконав належним чином, а саме надав відповідачу кредитні кошти у вигляді відновлювальної кредитної лінії в межах максимального ліміту до 600000,0 грн. Відповідач ОСОБА_1 порушуючи умови кредитного договору, припинив повертати основну суму кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитом, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем станом на 12.05.2015 року у розмірі 2080457, 88 грн., яка складається з суми простроченої заборгованості за кредитом 544999,67 грн., сума заборгованості за відсотками у розмірі 655870,07 грн., пені у розмірі 178366,28 грн., пені за несвоєчасне повернення відсотків 172700,82 грн., інфляційних витрат за кредитом в розмірі 269229,84 грн., інфляційних витрат за відсотками у розмірі 259291,20 грн. З наведених підстав позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №32.2-13/45-7 від 28.09.2007 року у розмірі 2080457,88 грн. та судовий збір в сумі 3654,0 грн.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду від 21 вересня 2016 року позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по договору про надання відновлювальної кредитної лінії №32.2-13/45-7 від 28.09.2007 року в сумі 2080457,88 грн., з яких: 544999,67 грн. сума простроченої заборгованості за кредитом; 655870,07 грн. сума заборгованості за відсотками; 178366,28 грн. розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту; 172700,82 грн. розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків; 269229,84 грн. розмір інфляційних втрат за кредитом; 259291,20 грн. розмір інфляційних витрат за відсотками. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2017 року задоволено заяву ОСОБА_1 та скасовано заочне рішення Бабушкінського районного суду від 21 вересня 2016 року, справа призначена до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 вересня 2021 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» в особі правонаступника АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по договору про надання відновлювальної кредитної лінії відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «Альфа-Банк» на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 вересня 2021 року просить скасувати рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 вересня 2021 року в частині відмови стягнення боргу з ОСОБА_1 та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині. Судові витрати покласти на відповідача.

Відзиви на апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 вересня 2021 року від учасників справи до апеляційного суду не надходили.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 вересня 2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №32.2-13/45-7.

Відповідно до п.1.1 кредитного договору кредитор зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру. Надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, кожна частина окремо транш, зі сплатою 15% річних та комісій, в розмірі та порядку, визначеному цим договором, в межах максимального ліміту заборгованості до 600000,00 грн. Кредит надається позичальнику на споживчі цілі. Кінцевий термін повернення 27.09.2017 року.

Відповідно до додаткової угоди №1 від 27.06.2008 року до кредитного договору, сторони дійшли згоди з 01.07.2008 року встановити процентну ставку за користування кредитом на рівні 18% на рік.

За змістом п.1.3 кредитного договору в якості забезпечення виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки. Предметом даного договору є нерухоме майно, а саме земельна ділянка, площею 0,600 га., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер -02-004-0041. Крім того, 28 вересня 2007 року між позивачем, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки №1, відповідно до умов якого поручитель ОСОБА_2 зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання Позичальником умов щодо суми кредиту, відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором.

27 червня 2008 року між сторонами укладено Додаткову угоду №1 про внесення змін до договору поруки та встановлено з 01.07.2008 року проценту ставку за користування кредитом на рівні 18% річних.

Рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» №5/2019 від 15 жовтня 2019 року затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, виникає у Акціонерного товариства «Альфа-Банк» з дати, визначеної у Передавальному акті, а саме з 15 жовтня 2019 року. Отже, АТ «Альфа-Банк» є правонаступником всіх прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», в тому числі за кредитними договорами, договорами іпотеки, поруки, що укладені позичальниками фізичними особами.

Згідно заяв про видачу готівки №119-01 від 28.09.2007 р. на суму 100000,00 грн., №119-02 від 01.10.2007 року на суму 300000,00 грн., №119-02 від 28.09.2007 р. на суму 200000, 00 грн., відповідач ОСОБА_1 отримав загалом кредитних коштів на суму 600000,00 грн. Відтак, позивач умови кредитного договору виконав належним чином, надавши відповідачу 1 кредитні кошти у розмірі 600000,00 грн., в порядку та на умовах, передбачених договором про надання відновлювальної кредитної лінії №32.2-13/45-7 від 28.09.2007року.

Згідно п.п.3.3.8., 3.3.10 кредитного договору відповідач зобов`язався погашати кредит та сплачувати проценти за користування кредитними коштами.

Відповідач ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконував, не сплачував основну суму заборгованості та проценти за користування кредитними коштам, внаслідок чого у нього виникла заборгованість станом на 12.05.2015 року у розмірі 2080457,88 грн. Структура заборгованості наступна:

544999, 67 грн. сума простроченої заборгованості за кредитом;

655870, 07 грн. заборгованість за відсотками;

178366, 28 грн. пеня за несвоєчасне повернення кредиту;

172700, 82 грн. пеня за несвоєчасне повернення відсотків;

269 229,84 грн. інфляційні витрати за кредитом;

259 291,20 грн. розмір інфляційних витрат за відсотками.

Згідно ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до норми ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

В силу ст. ст.526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України.

З аналізу наведених норм слідує, що позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю позику (кредит) в порядку, на умовах та в строк, що передбачені кредитним договором, і сплатити проценти за користування кредитними коштами.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, що наданий позивачем, станом на 12.05.2015 року відповідач ОСОБА_1 має заборгованість перед позивачем у розмірі 2080457,88 грн. Суд приймає цей розрахунок як належний та допустимий доказ.

Разом з тим, вирішуючи питання про наявність правових підстав для стягнення вказаної заборгованості, суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 19 Конституції України унормовано, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при асоціації Українських банків від 21 січня 2013 року по справі №10/13 задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 та стягнуто з останнього на користь банку заборгованість по Договору про надання відновлювальної кредитної лінії в сумі 927710,90 грн., яка складається з суми основного боргу (тіла кредиту) в розмірі 544999, 67 грн., заборгованість за процентами в розмірі 202710, 60 грн., штраф у розмірі 180000,00 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 18 травня 2013 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк» про скасування рішення третейського суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 24 січня 2014 року в задоволенні заяви ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про видачу виконавчого листа на виконання рішення третейського суду відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 жовтня 2014 року касаційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Ухвала апеляційного суду м.Києва від 09 вересня 2013 року скасована. Ухвала Дніпровського районного суду м.Києва від 18 травня 2013 року залишена в силі.

Таким чином, рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації Українських банків від 21 січня 2013 року по справі №10/13 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» є чинним та остаточним.

Відповідно до ст.50 Закону України «Про третейські суди» сторони, які передали спір на вирішення третейського суду, зобов`язані добровільно виконати рішення третейського суду, без будь-яких зволікань чи застережень. Сторони та третейський суд вживають усіх необхідних заходів з метою забезпечення виконання рішення третейського суду.

Вищезазначеним рішенням третейського суду стягнуто з відповідача основну суму заборгованості (тіло кредиту) у розмірі 544999, 67 грн. Проте при зверненні до суду з цим позовом позивач повторно включив до розрахунку ту саму заборгованість по тілу кредиту, нарахувавши на неї відсотки, пеню, інфляційні витрати. Загалом сума заборгованості, яка стягнута з відповідача за рішенням третейського суду, складає 927710,90 грн. При цьому право нараховувати відсотки за кредитним договором припиняється, зокрема, у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Тому стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із ч.1 ст.260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 ЦК України від дня порушення грошового зобов`язання.

Рішенням третейського суду відмовлено ПАТ «Укрсоцбанк» у стягненні відсотків та пені за період з 15.09.2008 року по 14.10.2010 року у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2013 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки - а саме на земельну ділянку, площею 0,600 га., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер -02-004-0041 для задоволення грошових вимог ПАТ «Укрсоцбанк» в сумі 1182161,62 грн.

За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Кредитор, безумовно, має право на застосування різних способів захисту своїх прав та інтересів у кредитних правовідносинах, що полягає у можливості звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості, звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, заявити вимоги до поручителя тощо. Але таке право не є абсолютним.

Суд вважає, що звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, не можна вважати подвійним стягненням заборгованості, як вважає представник відповідача, оскільки в цьому випадку кредитором застосовується інший законний спосіб захисту свого порушеного права. Зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18) від 18 вересня 2018 року.

Однак звернення повторно до суду з позовом про стягнення фактично тієї ж самої суми заборгованості, за наявності рішення третейського суду про стягнення боргу у сумі 927710,90 грн. та рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення боргу в розмірі 1182161,62 грн. свідчить про намір подвійного стягнення заборгованості позивачем.

Згідно ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Зі змісту ст.81 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування лежить не на суду, а на сторонах. Переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку.

Позивачем не доведено та не надано жодного допустимого доказу щодо вартості реалізації предмета іпотеки за іпотечним договором №848 від 28.09.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л., за реєстр. №240. Проте сам факт застосування позивачем судового способу звернення стягнення на предмет іпотеки і можливість відчуження вказаного майна, свідчить про реалізацію кредитором свого права за задоволення вимог за рахунок забезпечувального обтяження. Суд бере до уваги також, що заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2013 року, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, наразі набрало законної сили, є чинним та не скасовано у встановленому порядку. Аналогічно й рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації Українських банків від 21 січня 2013 року по справі № 10/13, набрало законної сили та не скасовано. В матеріалах справи є копії виконавчих листів, що видавались кредитору. При цьому з відомостей з автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що виконавчі провадження стосовно ОСОБА_2 завершені.

Суд звертає увагу, що примусове виконання будь-якого рішення суду, рішення третейського суду, є правом стягувача, в даному випадку - АТ «Альфа Банк».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем реалізовано своє право на стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 , тому повторно стягувати цю заборгованість суд позбавлений можливості.

Щодо вимог про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2 , суд виходить з наступного.

Відповідно до статей 553, 554, 626 ЦК України за договором поруки, який є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Тобто договір поруки укладається кредитором і поручителем для забезпечення виконання боржником основного зобов`язання.

Враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16), про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, оскільки є рішення третейського суду від 21 січня 2013, яке має статус остаточного, порука вважається припиненою. Кредитором було реалізовано своє право на стягнення кредитної заборгованості з відповідача, є такими, що набрали законної сили рішення суду про стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, інших об`єктивних причин для стягнення суми боргу позивачем не наведено, тому повторно стягувати кредитну заборгованість з відповідачів є безпідставним та призведе до подвійного стягнення боргу, тому позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги, що рішення третейського суду про стягнення боргу у сумі 927710,90 грн. та рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення боргу в розмірі 1182161,62 грн. в добровільному порядку не виконані, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки невиконання зазначених рішень не є підставою для повторного стягнення фактично тієї ж самої суми заборгованості.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції неправомірно відмовив позивачу у прийнятті уточненої позовної заяви, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки уточнені позовні вимоги (а.с.161-165) жодним чином не пов`язані ані з предметом, ані з підставами поданого позову в первісній редакції.

Як вбачається з матеріалів справи, у первісному позові позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №32.2-13/45-7 від 28.09.2007 року у розмірі 2080457,88 грн., а в уточненій просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за невиконання грошового зобов`язання на підставі ч.2 ст.625 ЦК України у розмірі 1458800,96грн.

Верховний Суд у постанові від 09.07.2020р. у справі №922/404/19 зазначив, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням/зменшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви.

Крім того, Верховний Суд вказує, що якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог. Зокрема, такий правовий висновок надано Верховним Судом у рішенні від 13.03.2018 року в справі №916/1764/17.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Альфа-Банк" - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова