№ 207/1092/21
№ 2/207/191/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2022 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Подобєд О.К.

при секретарі Пильовій І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кам`янське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на своє утримання в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходів).

В обґрунтування пред`явлених позовних вимог вказала, що з 07 грудня 2012 року вона з відповідачем перебуває у шлюбі. 18.09.2017 року вона потрапила до лікарні з діагнозом: артеріовенозна мальформація, ГПМК по геморагічному типу, субарахноідальний крововилив, що підтверджується довідкою №1044 від 19.09.2017 року Дніпропетровської обласної клінічної лікарні ім. І.І.Мечникова. В зв`язку із втратою працездатності нею була оформлена інвалідність та встановлено І групу Б, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією, серії 12 ААБ №618273 від 03.03.2020 року. Розмір призначеної їй пенсії по інвалідності складає 2100 гривень на місяць, що підтверджується довідкою ПФУ № 8196 0004 2811 6104 від 23.03.2021 року.

Враховуючи, що розмір призначеної їй пенсії не забезпечує встановленого законом прожиткового мінімуму, інших видів доходу вона не має, її чоловік є працездатним, аліментів нікому не сплачує, вважає, що відповідач зобов`язаний та у змозі надавати матеріальну допомогу на її утримання у встановленому законом розмірі. Просить позовну заяву задовольнити.

Позивачка в судове засідання не з`явилась. Надала суду заяву, в якій просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримала повністю, просила її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов. Зазначив, що за положенням частин 2-4 ст.75 СК України, право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу, непрацездатність одного з подружжя, потреба в матеріальній допомозі, нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином, право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Як вбачається з позовної заяви, розмір пенсії позивача становить 2100 грн. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» визначено на 2021 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 1 січня 2021 року - 1769 гривень, з 1 липня 2021 року - 1854 гривні, з 1 грудня 2021 року - 1934 гривні. Отже, ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності в розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні ч.4 ст.75 СК України. Окрім того, він отримує мінімальну заробітну плату, утримує самостійно спільного з позивачкою неповнолітнього сина ОСОБА_3 , також на його утриманні перебувають батьки похилого віку та його мати є інвалідом ІІІ групи. Просив відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Судом встановлено, що сторони з 07 грудня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.4).

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає та знаходиться на утриманні відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується Актом від 06.07.2021 року (а.с.28).

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30.04.2021 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с.26-27).

В зв`язку із втратою працездатності, ОСОБА_1 встановлено І групу Б інвалідності по загальному захворюванню з порушенням функції пересування, безстроково, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією, серії 12 ААБ №618273 від 03.03.2020 року (а.с.5).

Згідно довідки ПФУ № 8196 0004 2811 6104 від 23.03.2021 року, ОСОБА_1 призначена пенсія по інвалідності за період з вересня 2020 року по лютий 2021 року в розмірі 2100 гривень на місяць (а.с.7).

Відповідно до ст. 75 СК України, д ружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Право на утримання після розірвання шлюбу регламентується статтею 76 СК України, за змістом якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

Згідно положень ст.79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви, якщо один із подружжя одержує аліменти у зв`язку з інвалідністю, сплата аліментів триває протягом строку інвалідності, у разі подання відповідного документа про продовження строку інвалідності стягнення аліментів продовжується на відповідний строк без додаткового рішення суду про це.

Статтею 80 СК України передбачено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Аналіз норм статей 75 і 76 СК України дає підстави для висновку про те, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені лише за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення.

Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі №6-3066цс15, від 16 серпня 2017 року у справі №6-1111цс17 та узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

Частинами першою, третьою статті 4 вказаного Закону встановлено, що прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України після проведення науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» (на час звернення позивача із позовом до суду) визначено на 2021 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2021 року - 1769 гривень, з 1 липня 2021 року - 1854 гривні, з 1 грудня 2021 року - 1934 гривні.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» (на час розгляду справи в суді) визначено на 2022 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 1 січня - 1934 гривні, з 1 липня - 2027 гривень, з 1 грудня - 2093 гривні.

Судом встановлено, що розмір отримуваної ОСОБА_1 пенсії як інваліда І групи за загальним захворюванням становить 2100 гривень, що підтверджується довідкою Кам`янського об`єднаного управління ПФУ в Дніпропетровській області № 8196 0004 2811 6104 від 23.03.2021 року.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено згідно вимог процесуального закону, встановивши, що ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності у розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, при цьому, відповідач ОСОБА_2 має на утриманні спільну із позивачкою неповнолітню дитину, а також матір, яка є інвалідом, суд приходить до висновку, що позивачку не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні частини четвертої статті 75 СК України.

Оскільки така умова є обов`язковою у правовідносинах за позовом одного із подружжя до іншого на утримання, що врегульовані Главою 9 Розділу ІІ СК України, а тому відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи встановлені обставини у справі, матеріальне становище сторін, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Судові витрати у справі - судовий збір, від сплати якого позивач була звільнена при подачі позову в суд, суд відносить на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 75, 76 Сімейного кодексу України, ст.ст. 3-13, 141, 235, 258-259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Подобєд О.К.