ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 761/1271/18
провадження № 2/753/2110/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Мицик Ю.С.,

при секретарях: Степанишиній Г.А., Гаврилюк О.В., Урус А.С.,

Куцолабській І.А.

за участю:

позивача за первісним позовом ОСОБА_1

відповідача за первісним позовом ОСОБА_2

представники третіх осіб не з`явилися,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,-

встановив:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_2 ), про визначення місця проживання дитини.

Позов обгрунтований наступним. З 23.11.2007 по 26.09.2016 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_3 (далі по тексту - дитина, ОСОБА_3 ).

Дитина мешкала разом із позивачем до 29.12.2017. Позивач сумлінно виконувала Розпорядження опікунськох ради щодо графіку зустрічей батька із сином. 29.12.2017 відповідач забрав дитину на побачення та повинен був повернути за місцем проживання. При цьому відмовився повернути дитину, внаслідок чого позивач була змушена звернутися до працівників поліції. 09.01.2018 позивач звернулася до органів опіки та піклування з заявою про невиконання батьком дитини Розпорядження № 668 від 03.11.2016. Вказала, що працює у дитячому садочку, знає як виховувати дітей на професійному рівні, може в повному обсязі створити дитині всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку, виховати у атмосфері любові, матеріальної та моральної забезпеченості. За період проживання дитини з нею, відповідач не надавав допомоги на утримання дитини, а усі подарунки, які він дарував дитині, залишав у себе вдома. Також вказала, що відповідач налаштовує дитину проти неї та її родини. Просила суд визначити місце проживання сина разом із нею, оскільки це буде буде відповідати інтересам дитини. Також зазначила, що не чинитиме відповідачу жодних перешкод для спілкування із сином та буде сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлена батьківського піклування.

26.01.2018 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва вказану позовну заяву було передано за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва.

22.03.2018 відкрито провадженняу справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче засідання.

Разом з цим, учасникам справи було направлено ухвалу суду про відкриття провадження у справі, а відповідачу направлено додатково копію позовної заяви з додатками та встановлено для учасників строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень.

22.05.2018 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву. З позовними вимогами відповідач не погодився в повному обсязі та просив відмовити у їх задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень вказав, що дитина з 17.05.2018 зареєстрована за місцем проживання батька. При цьому позивачем не вчинено жодних заходів щодо зміни місця проживання дитини. Відповідач неодноразово звертався до позивача з метою мирного врегулювання спору щодо визначення місця проживання сина. Вказазав, що позивачка отримує мінімальну заробітну плату, а тому не може забезпечити належний рівень для розвитку дитини. В той час, він має дохід близько 20000 грн на місяць, позитивно характеризується за місцем роботи. Дитина проживає разом із ним у відмінних санітарно-побутових умовах, поза скандалами та чварами. Особиста емоційна прихильність до батька підтверджується висновком дитячого психолога. За наслідками обстеження та визначення психічного стану дитини, було видано довідку, згідно якою у їх сина підвищений рівень тривоги та страху, що пов`язаний із виходом на вулицю, де його можуть забрати. Двічі на тиждень, дитина займається із лікарем логопедом. Вказав, що не має бажання обмежувати матір дитини у спілкуванні із сином, однак станом на сьогодні, матеріальний та психологічний стан не дозволяють йому залишити дитину.

24.05.2018 позивачем було подано відповідь на відзив, в якому вона не погодилася із доводами, викладеними у відзиві. Вказала, що відповідач має інвалідність третьої групи, що може перешкодити повноцінному вихованню та догляду за дитиною. В період з 2016 року по 2017 рік відповідач перераховував на утримання сина кошти в розмірі 400 грн - 800 грн. на місяць, при цьому мав дохід в сумі 20 000 грн. Вказала, що ніколи не чинила відповідачу перешкод у спілкуванні із сином, в той час, він викрав дитину, та створює такі умови, за яких її спілкування із сином неможливе. Зокрема зустрічі із сином мають відбуватися у квартирі відповідача, в окремій кімнаті де постійно працює відеокамера. До викрадення відповідачем дитини, їх син не мав жодних страхів, нормально себе вів та спілкувався. Зміна психологічного стану дитини пояснюється психологічним тиском відповідча на дитину з метою формування у сина позиції неприйняття матері, створення її викривленого образу.

23.06.2018 від відповідача надійшла зустрічна позовна заява, в якій він просить визначити місце проживання сина разом із ним. Вказав, що за майже пів року проживання сина разом із ним, він жодним чином не обмежував матір дитини у спілкуванні із сином. Дитині потрібен час для нормального спілкування із матір`ю, оскільки їх син проживав в психологічно некомфортних умовах. На даний час дитина відвідує дошкільний навчальний заклад, він створив для дитини необхідні умови для проживання. Між ним та позивачем існує спір, і той факт, що він розглядається судом, є свідченням того, що мирним шляхом його вирішення неможливе. Позивач отримує дохід, половина якого має йти на мінімальне забезпечення дитини. Інших джерел доходів позивач не має. Зазначив, що готовий на будь-який компроміс, що буде прийнятним для усіх сторін, заради щастя дитини.

09.07.2018 ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Мицик Ю.С. вказану справу було прийнято до провадження та призначено в підготовче засідання.

02.08.2018 Дарницькою районною в м. Києві державною адміністрацією як органом опіки та піклування подано висновок про доцільність визначення місця проживання ОСОБА_3 разом із матірю, ОСОБА_1

12.12.2018 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких останій вважав безпідставними твердження позивача, з приводу створення перешкод у спілкуванні із сином. Так, відповідач вказав, що неодноразово пропонував позивачу побачитися із дитиною, налагодити зв`язок та нормальне спілкування. При цьому він не мав жодних категоричних умов щодо місця та часу такого спілкування. Він зацікавлений в тому, що б дитина спілкувалася із матір`ю. Позивач жодного разу не пристала на пропозиції відповідача побачитися із сином, не проявляє жодної ініціативи. Проблеми зі здоров`ям не перешкоджають йому, як батьку, виконувати свої обов`язки по утриманню та вихованню сина. Не погодився відповідач із висновком Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації та вважав, що він носить формальний та рекомендаційний характер, та є абсолютно необґрунтованим. Просив суд врахувати, що син більше прихильний до батька та виявив бажання проживати разом із ним, а не з матір`ю.

21.01.2019 ухвалою суду, що занесена до протоколу судового засідання було прийнято зустрічну позовну заяву.

11.02.2019 представником позивача подано відзив на зустрічний позов, який обгрунтовано наступним. Позивач не визнає доводи, що вказані у зустрічному позові та стверджує, що відповідачем чиняться перешкоди у побаченнях матері із дитиною, оскільки такі зустрічі, у більшості випадків, проходять за місцем реєстрації відповідача та у його присутності. При цьому відповідач у неприйнятній манері спілкується з позивачем телефоном у присутності дитини, ображає її та свідомо формує у дитини компекс «страшної» матері. Також позивач вважає недоведеними твердження відповідача щодо розміру його доходів та ставить під сумнів довідку з медичного центру «Інсайд Медікал» щодо психологічного стану дитини. Вказує, що наскільки відомо позивачу, відповідач здійснює свою підприємницьку діяльність за місцем реєстрації та проживання, в трикімнатній квартирі, де проживають також батьки відповідача та зареєстровані сестра разом із двома дітьми. Позивач на протязі весни-літа 2018 року зверталася до відповідача з проханнями відправити дитину для відпочинку до її батьків за місто, однак відповідач не погодився. Посилання відповідача на те, що дитина відвудує дошкільний заклад, не відповідає дійсності, оскільки матеріали справи не містять таких доказів. Дитина зареєстрована та спостерігається в дитячій клініці за місцем реєстрації позивача. Відповідач жодного разу не відвідав з дитиною дитячого лікаря, що свідчить про байдуже ставлення до здоров`я дитини. Позивач на даний час працює на посаді вихователя в дошкільному навчальному закладі № 434 Шевченківського району, за місцем роботи характеризується позитивно та має достатньо часу для того, щоб займатися вихованням дитини, відвідувати з сином дитячі заклади та розваги. У вихованні сина та його матеріальному забезпеченні позивачу допомогають батьки. У 2017 році батьки позивача відвозили дитину на оздоровлення до моря. За місцем проживання позивача, дитині створені всі належні умови, що підтверджується актом обстеження умов проживання складеного Службою у справах дітей та сім`ї Шевченківської РДА від 06.07.2018.

25.03.2018 представником відповідача подано відповідь на відзив на зустрічний позов, зі змісту якого слідує, що відповідач неодноразовов пропонував позивачу побачитися із дитиною, для налагодження нормального спілкування дитини з матір`ю у спокійній та комфортній обстановці. Позивач навіть по телефону не бажає спілкуватися з дитиною. Відповідач просив призначити судову психологічну експертизу для встановлення особистої прихильності дитини до обох батьків. Вказав, що відповідач має стабільний дохід, та вільний графік роботи, а тому може приділяти увагу до потреб дитини та її розвитку. Також вказав, що за час проживання дитини з матір`ю, крім офіційних платежів, віповідач купував продукти харчування, іграшки, та інші необхідні речі. В теплу пору року відповідач щоденно з сином гуляють на свіжому повітрі, влітку ходять на риболовлю, купаються та готують їжу на вогнищі. За місцем проживання відповідача, дитина має собаку, черепаху та багато акваріумних риб. Відповідачем була укладена Декларація про вибір сімейного лікаря, за необхідності вони відвідують із сином лікарів та проводить його планові огляди. Вважав, що визначення місця проживання дитини разом із батьком буде максимально відповідати інтересам дитини.

26.03.2019 ухвалою суду було призначено у справі судову психологічну експертизу.

21.05.2021 Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз ухвала суду про призначення ескпертизи була залишена без виконання, у зв`язку з несплатою вартості проведення судової психологічної експертизи та неявкою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 для безпосереднього психологічного обстеження.

22.06.2021 ухвалою суду було поновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду в підготовче засідання.

05.08.2021 ухвалою суду, що занесена до протоколу судового засідання було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач вимоги первісного позову підтримала та просила відмовити у задоволенні зустрічного позову. Додатковло пояснила, що дитина проживає з батьком з грудня 2017 року. Перші півтора роки батько дитини чинив їй перешкоди у спілкуванні із сином. Протягом останніх двох років, відповідач не перешкоджав їй у побаченнях із сином, проте дитину вона бачила лише один раз. Визнала, що протягом двох років не приймає участі у вихованні дитини, його навчанні та матеріальному забезпеченні. Також вказала, що не вітала сина зі святами, в тому числі, з Днем народження та Новим роком. Зазначила, що коли син підросте, він самостійно обере з ким йому проживати.

В судовому засіданні відповідач вимоги зустрічного позову підтримав та просив відмовити у задоволенні первісного позову. Вказав, що дитина з грудня 2017 року проживає разом із ним. Для дитини створені необхідні умови. Він жодного разу не чинив позивачу перешкод у побаченнях із сином. Позивач добровільно відмовилася від виховання та спілкування із сином. Не приймає участі у навчальному процесі, не була присутня, коли син йшов до першого класу, не вітала сина зі святами. На прохання сина, він зателефонував колишній дружина та запросив на святкування Нового року. Відповідач відмовилася на пропозицію спільного святкування Нового року разом із сином, обгрунтовуючи відмову, що її вже запросили. Дитина була засмучена, а тому він пообіцяв сину, що мати приїде на Різдво, але позивач не приїхала. Дитина не бачила матері два роки. Зазначив, що робить з дитиною домашні уроки, ходять разом на риболовлю та прогулянки. Він створив всі належні умови для життя та розвитку дитини, при цьому мати не надає будь-якої допомоги.

Представники третіх осіб до суду не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Вислухавши виступи сторін, заслухавши пояснення малолітньої дитини, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який 26.09.2016 рішенням Шевченківського районного суду м. Києва було розірвано.

Від шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На даний час ОСОБА_3 проживає разом з батьком - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Після розлучення малолітній ОСОБА_3 проживав разом із мамою - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

З грудня 2017 року та наданий час ОСОБА_3 проживає разом з батьком - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач працює вихователем в дошкільному навчальному закладі № 434 Шевченківського району м. Києва, відповідач є фізичною особою підприємцем, сторони отримують стабільний дохід, за рахунок якого можуть забезпечити необхідний рівень життя дитини.

Як вбачається із характеристики ОСОБА_3 , учня 3-Б класу початкової школи № 334 Дарницького району м. Києва, ОСОБА_3 навчається у школі з 01.09.2019, зарекомендував себе як старанний та дисциплінований учень. Навчальні досягнення з основних предметів на достатньому рівні. ОСОБА_3 має позитивне ставлення до школи, освітнього процесу та однокласників. Проявляє стараність та інтерес до навчання. Учень вихований та мотивований до навчання. Батько ОСОБА_3 , ОСОБА_2 проявляє великий інтерес до навчальних успіхів дитини, регулярно спілкується із класним керівником та іншими вчителями, проявляє інтерес до емоційного стану сина, бере активну участь у житті всього класноо колективу. З мамою ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , класний керівник та вчителі особисто не знайомі.

Згідно висновку Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 02.08.2018 № 101-6792/03, батько та мати за місцем свого проживання створили відповідні умови для повноцінного проживання, навчання та розвитку дитини, виконують свої батьківські обов`язки на належному рівні. До органу опіки та піклуваня Дарницького району м. Києва та служби у справах дітей від установ та організацій повідомлень про негативний вплив батьків на дитину не надходило. Під час розмови зі спеціалістами служби у справах дітей з Матвієм було проведено бесіду та заслухано його думку. Під час розмови хлопчик висловив бажання проживати з батьком, але наголосив, що сумує за мамою. З метою забезпечення виключно прав та інтересів дитини, Дарницька района в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 разом із матірю, ОСОБА_1 .

Вирішуючи заявлені вимоги первісного та зустрічного позову щодо визначення місця проживання дитини, суд керується наступним.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України, місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків, якщо дитина не досягла 10 років.

У випадку наявності спору між батьками про місце проживання дитини він вирішується органами опіки та піклування або судом.

Одним із завдань Сімейного Кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст.1). Виховання у колі сім`ї, як раз передбачає у повній сім`ї, тобто при участі усіх членів родини, як молодших, так і старших, і баби з дідом у тому числі. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Як установив суд, після припинення між сторонами шлюбно-сімейних відносин, дитина з грудня 2017 року проживає разом із батьком в атмосфері любові, турботи, захисту.

Посилання позивача на те, що відповідач самочинно, без її згоди змінив місце проживання дитини, суд вважає безпідставним, оскільки на даний час не існує рішення суду про визначення місця проживання сина сторін з матір`ю, а сторони згоди в позасудовому порядку щодо визначення місця проживання дитини не досягли.

Під час розгляду вказаної справи, судом встановлено, що батько не чинить матері будь-яких перешкод у спілкуванні, побаченні з сином, а також його вихованні.

Матір дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, бачить сина дуже рідко, протягом двох років не цікавиться навчанням сина, не піклується про здоров`я дитини, його розвиток не займається його вихованням.

Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою).

Під час розгляду справи, в судовому засіданні за участю психолога був опитаний ОСОБА_3 , який пояснив, що проживає з батьком, дідусем та бабусею близько чотирьох років. Навчається у третьому класі, навчальний процес йому подобається, вчить уроки із татом. Раніше він бачився з мамою один раз на місяць, та не хотів, щоб вона приїздила частіше. Востаннє маму бачив два роки тому. На маму він не ображається, але жити із нею не хоче. Висловив бажання залишитися проживати із батьком, вказав, що з батьком в нього гарні відносини.

Вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків,.

Судовим розглядом не встановлено, що моральні якості батьків, можуть негативно вплинути на виховання дитини, як мати так і батько позитивно характеризуються за місцем роботи, на обліку у лікарів наркологів та психіатрів не перебувають до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягуються.

Суд відхиляє доводи позивача, з приводу того, що відповідач за станом здоров`я не може повноцінно займатися вихованням, навчанням та утриманням дитини, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтверження своїх доводів.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову та вважає за можливе задовольнити зустрічний позов, яким визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком - ОСОБА_2 .

При цьому суд враховує тривале проживання дитини з батьком, прихильність дитини до батька, належне виконання батьком своїх обов`язків по утриманню, вихованню, навчанню дитини та свідоме небажання ОСОБА_3 проживати з матір`ю.

Також суд враховує, що зміна місця проживання дитини не буде відповідати найкращому забезпеченню її інтересів та не сприятиме повноцінному розвитку дитини.

Суд зауважує, що визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , разом з його батьком не позбавляє матір дитини піклуватися про сина, бачитись з ним, спілкуватись, брати участь в його житті, проявляти материнську любов, оскільки ОСОБА_1 не змогла переконливо пояснити суду, чому вона так мало часу приділяє дитині, і так рідко спілкується з сином.

Приймаючи рішення, суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Ухвалюючи саме таке рішення по справі, суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. На думку суду таке рішення відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком - ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 704,80 грн.

Відмовити ОСОБА_2 у відшкодуванні витрат на правничу допомогу.

Позивач за первісним позовом: ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Відповідач за первісним позовом: ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації: м. Київ, вул. Ялтинська, 14, .

Третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації: м. Київ, бул. Тараса Шевченка, 26/4, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя :