Справа № 944/2341/22
Провадження №2/944/914/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2022 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Поворозника Д.Б.,

за участю секретаря судового засідання Климейко Л.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду місті Яворові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, у якій просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь додаткові витрати на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 14750,00 грн.

Позов обґрунтовує тим, що вона перебувала в зареєстровану шлюбі з ОСОБА_2 . За час шлюбу в них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Оскільки життя у них не склалося, тому шлюб між ними було розірвано. За рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 25 квітня 2021 року відповідач сплачував аліменти на утримання двох дітей по 1000 грн на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для певного віку дитини. Старший син ОСОБА_3 досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_4 . В даний час він навчається в Львівському професійному коледжі готельно-туристичного та ресторанного сервісу на другому курсі денної форми навчання, але проживає в гуртожитку коледжу за який вона вимушена сплачувати і така оплата є значною. Так, за період з 01 вересня 2020 року до 11 квітня 2022 року вона сплатила за проживання сина в гуртожитку 14750,00 грн. Відповідно, син потребує допомоги батьків. При цьому, вона повинна витрачати додаткові кошти на придбання книжок, технічних засобів для навчання, так як син навчається віддалено (онлайн), одяг, та оплачувати за додаткові навчання на курсах водіїв. В неї на утриманні є ще неповнолітній син, на якого вона також повинна витрачати кошти. Водночас відповідач не цікавиться життям синів, їх навчанням та розвитком. При цьому, відповідач працює, має постійний заробіток, має власну квартиру і може сплачувати додаткові витрати на сина ОСОБА_2 , зокрема, витрати на його проживання в гуртожитку.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 25 липня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження та призначено судове засідання.

19 серпня 2022 року відповідач ОСОБА_2 подав письмові пояснення на позов (відзив), в яких зазначив, що з позовом не згідний, просить у задоволенні позову відмовити.

Свої заперечення мотивує тим, що оплата за гуртожиток не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Отже, такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні ст. 185 Сімейного кодексу України. Крім того, коли дитина потребує матеріальної допомоги в зв`язку з навчанням до досягнення 23 років, правила ст. 185 Сімейного кодексу України не застосовуються, а такі правовідносини регулюються нормами ст. 199 цього Кодексу. На підтвердження своїх доводів відповідач посилається на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 336/1488/19 і від 25 лютого 2020 року у справі № 521/4397/17 та у постанові Верховного суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-129цс15.

13 жовтня 2022 року 18 жовтня 2022 року позивач ОСОБА_1 надіслала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву». Всупереч зазначеній правовій нормі, відповідач виклав свої заперечення щодо предмету спору не у відзиві, а у письмових поясненнях. Між тим, згідно з ч. 5 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України, суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне. Однак суд такого права відповідачу не надавав. Щодо твердження відповідача про те, що витрати на проживання дитини в гуртожитку навчального закладу не є додатковими витратами в розумінні ст. 185 Сімейного кодексу України зазначає, що посилаючись дану норму, відповідач сам заявляє, що вона містить не вичерпний, а приблизний перелік особливих обставин, які вимагають додаткових витрат на дитину. Верховний суд України у постанові від 26 серпня 2020 року в справі № 336/1488/19, на яку покликається й відповідач, заявив, що визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними у кожному конкретному випадку. Отже, чи відносити витрати на гуртожиток під час навчання дитини у навчальному закладі до додаткових витрат, має вирішити суд. На її думку, оскільки потреба у проживанні в гуртожитку є беззаперечною і вона не охоплюється аліментами (які призначені, у першу чергу, для забезпечення усіх фізіологічних потреб дитини), її слід відносити до особливих обставин в розумінні ст. 185 Сімейного кодексу України. Щодо твердження відповідача про безпідставність її посилання на ст. 185 Сімейного кодексу України і про необхідність керуватися ст. 199 Сімейного кодексу України, зазначає, що дійсно на час подання нею цього позову до суду її з відповідачем сину ОСОБА_3 виповнилось 18 років і він втратив статус дитини в розумінні ст. 6 Сімейного кодексу України. Однак, готуючи і подаючи позовну заяву, вона не посилалась на ст. 199 Сімейного кодексу України усвідомлено, оскільки її позовні вимоги стосувались і стосуються фактично понесених додаткових витрат за період, коли син ще мав статус дитини, тобто, за період до досягнення ним 18 років. У подальшому судом було задоволено інший позов про стягнення аліментів на ОСОБА_3 як на повнолітню особу, яка продовжує навчання. Водночас, додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. У справі, що розглядається, якраз йдеться про разове покриття фактично понесених нею витрат. Таким чином, досягнення її з відповідачем сином повноліття ніяким чином не змінює тієї обставини, що раніше нею були понесені додаткові витрати на його утримання у вигляді плати за гуртожиток. Крім того, у своїх письмових поясненнях на позовну заяву відповідач посилається, серед іншого, на постанови Верховного Суду України від 26 серпня 2020 року у справах 336/1488/19 та Верховного Суду від 25 лютого 2020 року № 521/4397/17. У першій справі, зауважує відповідач, суд дійшов висновку про те, що оплата гуртожитку не відноситься до особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Однак у цій справі суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що не відноситься до особливих обставин оплата безпосередньо за професійне навчання, до того ж за кордоном (у Канаді). У другій справі, на думку відповідача, у випадках, коли повнолітні син чи дочка потребують матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням, правила ст. 185 Сімейного кодексу України не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються ст. 199 цього Кодексу. З таким твердженням відповідача пона погоджується. Крім того, у зазначеній справі також йдеться про стягнення додаткових витрат на повнолітню особу, яка навчається в освітньому закладі закордоном (у Польщі). Таким чином, в обох випадках суд не відніс витрати на проживання повнолітнього сина/дочки в гуртожитку закордонного навчального закладу до особливих обставин і відмовив у стягненні з батька додаткових витрат. Однак предметом її позову є стягнення додаткових, фактично понесених нею витрат на проживання в гуртожитку саме неповнолітньої дитини. Тобто, посилання відповідача на перераховані постанови вказані висновки Верховного Суду є необґрунтованим. Водночас, з даних підстав вона не заперечує щодо задоволення позовних вимог в розмірі половини заявленої суми.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не прибула, однак подала заяву у якій просить проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не прибув, про розгляд справи повідомлявся належним чином, що підтверджується його письмовою розпискою, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не подав.

Зважаючи на викладене вище, суд вважає можливим розглянути справу з відсутності сторін, на підставі наявних доказів.

Відповідно до ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку неявкою всіх учасників справи розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 17 жовтня 2022 року, є дата складення повного судового рішення 24 жовтня 2022 року.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, зважаючи на таке.

Суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 01 листопада 2010 року.

Також суд встановив, що сторони є батьками двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до виконавчого листа Жовківського районного суду Львівської області від 25 квітня 2018 року суд збільшив розмір аліментів, що стягуються із ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до рішення Яворівського районного суду Львівської області від 01 листопада 2010 року, та вирішив стягувати із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі по 1000,00 грн на кожну дитину, а всього 2000,00 грн, до досягнення ними повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дати набрання законної сили рішенням суду і до досягнення дітьми повноліття.

У зв`язку з досягненням ОСОБА_3 повноліття стягнення аліментів за рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 25 квітня 2018 року було припинено.

Відповідно до довідки Львівського професійного коледжу готельно-туристичного та ресторанного сервісу № 206 від 04 травня 2022 року ОСОБА_3 навчається у Львівському професійному коледжі готельно-туристичного та ресторанного сервісу, І рівня акредитації, за спеціальністю кухар, офіціант, термін навчання з 01 вересня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Згідно з наданими ОСОБА_1 квитанціями, нею за проживання сина в гуртожитку сплачено 14750,00 грн, а саме: 01 червня 2020 року 600,00 грн, 04 лютого 2021 року 2400,00 грн, 07 жовтня 2021 року 2350,00 грн, 13 січня 2022 року 2900,00 грн, 11 квітня 2022 року 6500,00 грн.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 180 Сімейного Кодексу визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Аналіз наведених норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_1 посилалася на те, що у зв`язку із навчанням дитини нею сплачуються додаткові кошти за навчання сина, а саме проживання в гуртожитку.

Щодо доводів відповідача про те, що оплата за гуртожиток не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини, отже, такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні ст. 185 Сімейного кодексу України, а також посилання на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 336/1488/19, суд зазначає таке.

В зазначеній постанові Верховний Суд вказав, зокрема, що визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними у кожному конкретному випадку.

Аналіз норм ст. 185 Сімейного кодексу України вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.

Отже, ст. 185 Сімейного кодексу України визначено лише приблизний перелік особливих обставин, які вимагають додаткових витрат на дитину, і визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду і визначається індивідуально у кожному конкретному випадку.

Суд зазначає, що поняття «здібність» не зводиться до знань, умінь і навичок, що є у людини, але вони забезпечують їх швидке надбання. Як і всі інші індивідуально-психологічні особливості, здібності не даються людині відразу, не є природною властивістю. Здібності кожної людини, її індивідуальні особливості є результатом її розвитку.

Частинами 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

На думку суду, навчання дитини у ліцеї з метою отримання професії, та пов`язані з цим інші обставини, зокрема, проживання в іншому населеному пункті, в тому числі гуртожитку, не може не вважатися розвитком її здібностей з огляду на положення Закону України «Про освіту», де в преамбулі зазначено, що освіта є основою інтелектуального, духовного, фізичного і культурного розвитку особистості, її успішної соціалізації, економічного добробуту, запорукою розвитку суспільства, об`єднаного спільними цінностями і культурою, та держави. Метою освіти є всебічний розвиток людини як особистості та найвищої цінності суспільства, її талантів, інтелектуальних, творчих і фізичних здібностей, формування цінностей і необхідних для успішної самореалізації компетентностей, виховання відповідальних громадян, які здатні до свідомого суспільного вибору та спрямування своєї діяльності на користь іншим людям і суспільству, збагачення на цій основі інтелектуального, економічного, творчого, культурного потенціалу Українського народу, підвищення освітнього рівня громадян задля забезпечення сталого розвитку України та її європейського вибору.

Щодо висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 336/1488/19, про те, що навчання особи з метою здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини, а тому такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні ст. 185 Сімейного кодексу України, суд зазначає таке.

Виходячи із змісту цієї постанови, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку в конкретній справі, виходячи із суті конкретних правовідносин, зокрема, послався на те, що позивач не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність платного навчання дитини за кордоном при наявності можливості проходження навчання у державних закладах освіти, не навела мотивів вибору освітнього закладу, що, зокрема, залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини. Крім того, суд зазначив, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що між нею та відповідачем були узгоджені питання щодо навчання сина за кордоном. Навчальний заклад New Brunswik Communiti College, Moncton, Canadа, було обрано позивачем на власний розсуд, без погодження із відповідачем.

Також суд враховує, що у постанові Верховного суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 висловлено правову позицію про те, що до додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами, зокрема, розвитком її здібностей, можуть відноситися і витрати за проживання в гуртожитку в зв`язку із навчанням в професійному навчальному закладі.

При цьому, суд враховує також, що вказана постанова була прийнята Верховним судом України, який діяв на той час, за заявою позивача в зв`язку із неоднакового застосування судом касаційної інстанції (Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який діяв на той час) ст. ст. 185, 199 Сімейного кодексу України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Тобто в цій справі Верховний суд України фактично виконував функції і повноваження, які на даний час віднесено до компетенції палати (об`єднаної палати), чи Великої Палати Верховного Суду.

Водночас, суд погоджується з доводами відповідача про те, що коли дитина потребує матеріальної допомоги в зв`язку з навчанням до досягнення 23 років, правила ст. 185 Сімейного кодексу України не застосовуються, а такі правовідносини регулюються нормами ст. 199 цього Кодексу.

Однак, як правильно та обґрунтовано зазначає позивач, їх з відповідачем син ОСОБА_3 розпочав навчання у Львівському професійному коледжі готельно-туристичного та ресторанного сервісу з 01 вересня 2020 року, тобто ще будучи неповнолітнім, а повноліття (18-річного віку) досяг ІНФОРМАЦІЯ_4 .

А згідно з наданими позивачем квитанціями оплата за проживання сина в гуртожитку була проведена нею в період з 01 вересня 2020 року до 11 квітня 2022 року, тобто коли синові ще не виповнило 18 років і він мав статус дитини.

З огляду на вказане вище, суд вважає, що витрати понесені позивачем із оплати за проживання сина в гуртожитку під час навчання, пов`язані з необхідністю розвитку здібностей дитини, зокрема, отримання нею професійної освіти, і є додатковими в розумінні ст. 185 Сімейного кодексу України.

Щодо суми додаткових витрат, які слід стягнути з відповідача, суд зазначає таке.

Як вказано у зазначеній вище постанові Верховного суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17, Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Суд враховує, що відповідач ОСОБА_2 є особою працездатного віку, має можливість працювати та надавати матеріальне утримання сину, зокрема відповідні додаткові витрати (за період, коли син був неповнолітнім).

Доказів протилежного чи обґрунтованих заперечень відповідач суду не надав.

На думку суду, в даному випадку для вирішення питання про наявність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу своєму сину, слід встановити його реальний майновий стан на даний час та, відповідно, його можливість чи об`єктивну неможливість сплачувати аліменти у розмірі, в якому просить позивачка.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до норм ст. ст. 12, 13, 81 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак в порушення наведених вище вимог процесуального закону відповідач, як зазначено вище, належними та допустимими доказами не довів та не підтвердив свого майнового стану та неможливості сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сині, який продовжує навчання.

Більше того, суд наголошує на тому, що відповідач взагалі не надав будь-яких відомостей щодо свого матеріального стану, а саме довідок чи іншої інформації про його доходи як на даний час, так і за попередні роки, на підставі чого суд міг би встановити його реальний майновий стан.

Враховуючи наведені обставини рівний обов`язок обох батьків утримувати неповнолітню, в тому числі брати участь у додаткових витратах, передбачених ст. 185 Сімейного кодексу України, суд вважає, що із ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_1 половину сплачених нею додаткових витрат, пов`язаних із проживанням їх сина ОСОБА_3 в гуртожитку в період з 01 вересня 2020 року до 11 квітня 2022 року, тобто в розмірі 7375,00 грн.

Також суд враховує, що відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.

Таким чином, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання даного позову і її позовні вимоги задоволено частково, суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути в дохід держави половину судового збору, який підлягав сплаті за подання цього позову, а саме 496,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-13, 81, 89, 141, 258, 264-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7375 (сім тисяч триста сімдесят п`ять) гривень 00 копійок додаткових витрат, пов`язаних з проживанням в гуртожитку в зв`язку із навчанням сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави 496 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду або через Яворівський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне найменування учасників процесу:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживає адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя Д.Б. Поворозник