Номер провадження: 22-ц/813/8082/22
Справа № 521/5896/19
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Полікарпова О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі

головуючого Полікарпової О.М.,

суддів: Базіль Л.В., Воронцової Л.П.,

за участю секретаря Кузьміч Г.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петровська Наталя Володимирівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, зобов`язання внести зміни та перереєструвати договір купівлі-продажу із визначенням покупцем,

встановив

08.04.2019 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петровська Н.В. про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця та зобов`язання внести зміни та перереєструвати договір купівлі-продажу із визначенням покупцем та стягнення судових витрат.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що він та відповідач ОСОБА_2 у період з жовтня 2013 року по вересень 2017 року перебували у особистих довірчих стосунках.

16.12.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 загальною площею 66,4 кв.м., який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петровською Н.В. за №644. Вартість об`єкта складала 1 317 679 грн., які були сплачені ОСОБА_3 під час укладення договору.

Дійсним покупцем за вказаним договором купівлі-продажу був він, однак, з метою уникнення в подальшому можливих майнових спорів щодо вказаної квартири з ОСОБА_4 , з якою він перебував у фактичних шлюбних стосунках та мав з нею двох спільних дітей, змушений оформити спірну квартиру на ОСОБА_2 , яка знаходилася на його повному утриманні. Остання пообіцяла в подальшому оформити договір дарування зазначеної квартири на нього, однак своєї обіцянки відповідач не виконала.

Позивач зазначає, що всі перемовини з продавцем квартири щодо основних суттєвих умов договору купівлі-продажу, переліку, комплектації та стану майна, яке продавець мав передати після укладення угоди, вів саме він, грошові кошти, які належали особисто йому, продавець квартири отримав саме від нього. Вказана квартира придбавалась позивачем для власних потреб, він за власний кошт робив поточні ремонтні роботи, придбав всю необхідну побутову техніку, обладнання та меблі та з часу покупки почав в ній проживати, а також сплачувати всі комунальні та інші платежі.

Посилаючись на викладене, просив визнати частково недійсним в частині покупця укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_1 ; зобов`язати уповноважений державний орган у сфері держреєстрації внести зміни та перереєструвати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 із визначенням покупцем ОСОБА_1 та стягнути з відповідачів судові витрати на користь позивача.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

31 серпня 2022 року ОСОБА_1 , не погоджуючись із наведеним рішенням суду, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги скаржник зазначив, що:

- суд першої інстанції, фактично не даючи правової оцінки доводам позивача, обмежився лише посиланням на недоведення ним порушення своїх прав. Зокрема, суд залишив поза увагою недоведеність з боку відповідача наявності у неї на час придбання спірної квартири значної суми готівкових коштів та надані позивачем докази на підтвердження його намагання вирішити питання щодо повернення йому спірної квартири у досудовому порядку;

- суд, у супереч фактичним обставинам справи, дійшов помилкового висновку про наявність у діях позивача ознак фраудаторного правочину;

- суд надав неправильну оцінку свідченням ОСОБА_5 ;

- судом безпідставно не прийнято до уваги покази свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а також відповідача ОСОБА_3 , з урахування того, що повідомлені ними обставини відповідачем ОСОБА_10 не спростовані.

Ухвалами Одеського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року було відкрито апеляційне провадження за наведеною апеляційною скаргою та призначено її до розгляду на 17.10.2022 року о 14:00 год., про що сповіщено учасників справи.

14 жовтня 2022 року на електрону пошту апеляційного суду від адвоката Юшинської І.Є., яка діє від імені ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому адвокат наполягала на законності, обґрунтованості та об`єктивності висновків суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 особисто придбала спірну квартиру за власні кошти, для власного користування та її потреб та потреб її сім`ї. Саме відповідач вела перемовини з ріелторами з приводу вибору необхідної квартири, а саме: району розташування, площі квартири, кількості кімнат, про що свідчить листування в соціальних мережах та месенджерах. Після придбання спірної квартири вона почала купувати необхідні меблі, уклавши договори індивідуального замовлення, договори дистанційного нагляду, проводила розрахунки. Позивач ніколи не проживав у зазначеній квартирі, не мав ключів від неї, лише бував в гостях. Позивач дійсно допомагав їй з купівлею вказаної квартири, зокрема надавав поради, допомагав перевіряти об`єкт нерухомості, порадив нотаріуса, розмовляв з ОСОБА_3 на її прохання, проте квартира була придбана для проживання її та членів її сім`ї. На підставі наведеного адвокат просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Призначений на 17 жовтня 2022 року розгляд справи було відкладено на 31.10.2022 року на 15:00 год., у зв`язку із надходженням на електрону адресу апеляційного суду від ОСОБА_1 заяви про відкладення судового розгляду у зв`язку із його знаходженням поза межами України. Про дату наступного судового засідання сторони було сповіщено належним чином, що ними не заперечується.

21 жовтня 2022 року на електрону пошту апеляційного суду від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петровської Н.В. надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.10.2022 року було задоволено клопотання адвоката Юшинської І.Є., яка діє від імені ОСОБА_2 , про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, про що сповіщено учасників справи належним чином.

26 жовтня 2022 року на електронну пошту апеляційного суду від скаржника надійшла заява про безпосередню участь у розгляді апеляційної скарги у судовому засіданні, призначеному на 31.10.2022 року о 15:00 год., так як він позбавлений можливості прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції через відсутність у нього ЕЦП. У судове засідання скаржник зобов`язався прибути у визначений час та місце.

Телефонограмою від 27 жовтня 2022 року ОСОБА_1 було повторно роз`яснено можливість як прийняти участь у призначеному судовому засіданні у режимі відеоконференції, так і прибути у нього особисто або направити свого представника.

31 жовтня 2022 року на електронну пошту апеляційного суду від скаржника надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із відсутністю у нього ЕЦП та бажанням прийняти участь у судовому засіданні особисто.

Поряд з цим, приймаючи до уваги те, що скаржником попри посилання у заяві про відкладення судового розгляду, призначеного на 17 жовтня 2022 року на його знаходження поза межами України, жодних доказів вказаних ним обставин надано не було, а у заяві про відкладення від 31 жовтня 2022 року скаржником не було наведено жодних причин неможливості з`явитись у судове засідання, призначене на 31.10.2022 року на 15:00 год., апеляційний суд вважає за можливе розглядати подану ОСОБА_1 апеляційну скаргу у його відсутності, виходячи з матеріалів справи та наведених у апеляційній скарзі доводів.

Оскільки явка до апеляційного суду не є обов`язковою, перешкоди для розгляду справи відсутні (ст. 8, ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності твердження позивача про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири у частині покупця є удаваним, а саме те, що спірна квартира придбавалися за його особисті кошти і що договір купівлі-продажу укладався фактично для нього, а також того, що цей договір не відповідав його внутрішній волі.

Крім того, суд першої інстанції вказував й на те, що нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору, а тому позивачем обраний неналежний спосіб захисту.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом повно та правильно встановлені обставини у справі, рішення постановлено із застосуванням норм права, які регулюють спірні правовідносини.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 16.12.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 загальною площею 66,4 кв.м., який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петровською Н.В. за №644 (т.1 а.с.102).

Згідно п.п.2,4 вказаного договору вартість об`єкта складала 1 317 679грн., які продавець повністю одержав від покупця до підписання цього договору і своїм підписом підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру, а також відсутність будь-яких претензій фінансового характеру щодо розрахунку. Нотаріусом доведений до продавця зміст заяви покупця про те, що вона не одружена, гроші, які вона витрачає на купівлю наведеної квартири не є об`єктом права спільної сумісної власності (т.3 а.с. 203-204).

На підтвердження факту придбання спірної квартири за власні кошти позивач надав такі докази:

- копію договору купівлі-продажу від 25.10.2016 року, за яким він, діючи від імені ОСОБА_11 , продав квартиру АДРЕСА_2 , продаж вчинено за 270 571 грн. Як стверджував позивач, кошти, отримані від продажу зазначеної квартири він зберігав в сейфі ПАТ «Державний ощадний банк України», з яким він 19.10.2016 року уклав договір оренди індивідуального сейфу №26-1/1457, що діяв до 18.11.2016 року (т.2 а.с.77-83);

- копію декларацій щодо майнового стану і доходів ОСОБА_2 у період з 01.01.2013 року по 01.01.2019 року, які свідчать про відсутність у відповідача доходів за вказаний період. (т.2 а.с.59-72).

На підтвердження факту користування квартирою та її утримання позивач надав такі докази:

- відповідь КП «ЖКС «Хмельницький» від 28.03.2019 року, відповідно до якої виходом на місце представниками дільниці при усному спілкуванні з сусідами підтверджено проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі;

- довідку КП «ЖКС «Хмельницький» від 28.03.2019 року про те, що 25.05.2017 року та 14.06.2017 року позивач усно звертався до ЖКС приводу можливості консервації сміттєпроводу, відновлення клумби та благоустрою прибудинкової території будинку АДРЕСА_3 , на що йому були надані відповіді, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

В свою чергу відповідач ОСОБА_10 , заперечуючи проти позову та зауважуючи, що спірна квартира були придбана для неї та використовувалась нею, як власником, посилалась на таке:

- пояснення ФОП ОСОБА_12 та накладну №22/1 від 22.12.2016 року, з якої вбачається, що 20.12.2016 року ОСОБА_1 за готівкові кошти були придбані меблі: вітрина 1шт. - 14 175грн., вітрина 1 шт. - 17 940 грн., комод 1шт. 17 525грн., диван 1 шт. 38 100грн., крісла 2 шт. 35 100 грн. на загальну суму 123 500 грн., які були отримані ОСОБА_2 22.12.2016р. за адресою: АДРЕСА_4 (т.2 а.с.39-40);

- скріншоти, з яких вбачається, що відповідач спілкувалась з різними особами з приводу пошуку квартири, а також з приводу підбору меблів та побутової техніки (т.1 а.с.73-102,104-122, 134-145);

- копію договору індивідуального замовлення від 20.12.2016 року, за яким відповідач замовила комплект меблів за ціною 35 326 грн., про що також свідчать товарний чек від 20.12.2016 року та паспорти на меблі (т.1 а.с.125-127, 129-131 ).

- копія договору поставки ТОВ «САВ-Дістрибьюшн» від 27.04.2017 року відповідачу холодильника та копія заявки відповідача на доставку до спірної квартири холодильника від 27.04.2017 року (т.1 а с.132-133);

- квитанції про оплату ОСОБА_2 комунальних та інших послуг, якими вона користувалась у спірній квартирі (т.1 а.с.146-173);

- договір дистанційного нагляду за системою технічних засобів охорони №3851/17 від 14.02.2017 року, укладений між ПП «Служба економічної безпеки «Карабінер» та ОСОБА_2 , за яким остання замовила охорону квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.185-188);

- договір, укладений 24.03.2017 року між ПП «Одеса-Сервіс» та ОСОБА_2 про підключення та користування багатоквартирною домофонною системою будинку АДРЕСА_3 (т.1 а.с.189-190).

Окрім того, позивачем було повідомлено і відповідачем ці обставини не заперечувались, що у спірній квартирі, разом з відповідачем проживали її брат, мати та син ОСОБА_13 . Останній з 26.04.2019 р. був зареєстрований в цій квартирі.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року в справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року в справі № 742/1913/15 (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року в справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року в справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20) та підтримані у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року в справі № 346/2238/15 (провадження № 61-14680св20).

Також зазначене узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що позивач, наполягаючи на тому, що договір купівлі-продажу спірної квартири було оформлено на ОСОБА_2 , проте дійсним покупцем є саме ОСОБА_1 , який придбав її за особисті кошти для власних потреб повинен був довести як факт придбання спірного майна за його кошти, так і придбання його для власного користування, а також те, що оформлення оспорюваного договору на ОСОБА_2 , як покупця, не відповідало внутрішній волі контрагентів.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 надав суду докази власного майнового стану станом на 2016 рік, коли було укладено оспорюваний правочин, а також докази власної присутності під час укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Однак декларація про доходи позивача не відображає зміни його майнового стану у зв`язку із придбанням спірної квартири, а тому апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами той факт, що саме кошти, які були зазначені ним у декларації за 2016 року, були ним витрачені на придбання квартири АДРЕСА_5 .

Апеляційний суд повністю погоджується з оцінкою, наданою судом першої інстанції поясненням свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 та зауважує, що ними, крім іншого, не підтверджується факт придбання ОСОБА_1 спірної квартири саме для власного користування.

Натомість, з наявних у матеріалах справи скріншотів листування в соціальних мережах та месенджерах вбачається, що саме відповідач ОСОБА_2 вела перемовини з ріелторами з приводу вибору необхідної квартири, вибору району, площі квартири, кількості кімнат тощо.

Окрім того, як було повідомлено відповідачем та не заперечується ОСОБА_1 , після придбання спірної квартири відповідач ОСОБА_2 та її сім`я (мати, брат та син) вселилися в придбане житло, а 26.04.2019 року син відповідачки - ОСОБА_13 зареєстрований у цій квартирі.

Тобто з моменту придбання спірного нерухомого майна володіла, користувалась та розпоряджалась ним саме відповідач ОСОБА_2 .

Погоджується апеляційний суд і з висновком суду першої інстанції про те, що відповідь КП «ЖКС «Хмельницький» про проживання позивача у спірній квартирі не є допустимим доказом у розумінні діючого законодавства, адже з неї неможливо встановити яким чином, кого саме і ким було проведено опитування сусідів будинку АДРЕСА_3 . Спростовує зміст наведеної відповіді і пояснення самого скаржника, який зазначав, що він у цій квартирі проживав періодично, оскільки їздив у відрядження та періодично також проживав з цивільною дружиною ОСОБА_4 .

Проаналізувавши викладені обставини, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний правочин купівлі-продажу в частині покупця є удаваними, оскільки спірна квартира придбана ОСОБА_1 за кошти та для потреб позивача, без створення правових наслідків для себе, як фізичної особи є безпідставними та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Посилання скаржника на недоведеність відповідачем наявності у неї доходу на придбання спірного майна не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки встановлення цієї обставини, за відсутності правових підстав для визнання договору купівлі-продажу в частині покупця недійсним, не має правового значення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року в справі № 346/2238/15 (провадження № 61-14680сво20) зроблено висновок про те, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину. Нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.

Оскільки позивачем не доведено того, що воля сторін оспорюваних правочинів була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, наявність мети приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином, а також те, що спірне нерухоме майно було придбане ним для себе особисто, то апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу удаваними.

Безпідставним є посилання у апеляційній скарзі на неврахування судами висновків, які були викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 466/8968/19, провадження № 61-1188 св 21, оскільки у своїй постанові від 14.02.2022 року Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду для забезпечення єдності судової практики відступив від висновку, викладеного у наведеній вище постанові та у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2020 року у справі № 265/3310/17 (провадження № 61-2308св19), констатувавши, що стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.

Поряд з цим, апеляційний суд, зважаючи на недоведеність позивачем удаваності укладеного договору купівлі-продажу, погоджується з зауваженнями скаржника про безпідставність посилань суд першої інстанції на наявність у діях ОСОБА_1 ознак фраудаторного правочину, проте, не вважає, що наведений висновок суду впливає на правильність вирішення спор по суті. Разом з тим, слід зауважити, що оспорюване скаржником твердження суду ґрунтується на обставинах, викладених самим ОСОБА_1 у позовній заяві.

Інших обґрунтувань незаконності оскаржуваного судового рішення апеляційна скарга не містить.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.

Керуючись ст. 367, 368, ст. 374, ст. 376, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду Полікарпова О.М.

Базіль Л.В.

Воронцова Л.П.