Справа № 307/3764/21
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 жовтня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Кондора Р. Ю., Мацунича М. В.,

розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представниця - адвокатеса Романюк Ольга Петрівна, до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 20 грудня 2021 року, повне судове рішення складено 24.12.2021, ухвалене суддею Сас Л. Р.,

у с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представниця - адвокатеса Романюк О.П., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей.

Позов обґрунтувала тим, що 02 грудня 2003 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано у відділі ДРАЦС реєстраційної служби Тячівського РУЮ у Закарпатській області за актовим записом № 110.

У цьому шлюбі у них народилося четверо дітей: сини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

21 жовтня 2021 року шлюб між нею та відповідачем розірвано на підставі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області.

Зазначала, що вона з дітьми проживають у будинку її тітки за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою за № 02-34.2/867 від 06.10.2021 та актом обстеження матеріально-побутових умов від 27.09.2021.

Стверджувала, що відповідач з дітьми не спілкується, участі в їх вихованні не приймає та матеріальної допомоги не надає, а вона самостійно не може забезпечувати належний рівень життя дітей, необхідний для їх фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку та знаходиться у скрутному матеріальному становищі. Водночас ОСОБА_2 у добровільному порядку аліменти не сплачує, нерухоме майно в рахунок аліментів дітям не передавав та він є здоровим і працездатним, отримує доходи, інших утриманців немає та має змогу сплачувати аліменти на утримання дітей.

Посилаючись на наведені вище обставини просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку від його заробітку (доходу), щомісячно і до досягнення ними повноліття.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 20.12.2021 цей позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та доньки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/2 частки усіх видів його доходів, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 26 жовтня 2021 року і до досягнення ними повноліття.

Допущено негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 908 гривень.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду відповідач ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Скаргу мотивував тим, що він усвідомлює свій обов`язок сплачувати аліменти на дітей, не має наміру від нього ухилятися і надає грошову допомогу синам, проте погоджується сплачувати аліменти лише на двох своїх синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стверджував, що у свідоцтві про народження двох інших дітей, а саме: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , він зазначений батьком лише тому, що на час їх народження перебував із позивачкою у зареєстрованому шлюбі, однак з 2014 року подружні відносини між ними були фактично припинені та однією сім`єю вони не проживали, що підтверджується рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 21.10.2021, яке набрало законної сили 24.11.2021, а відтак він не визнає себе батьком цих дітей та заперечує щодо стягнення з нього аліментів на їх утримання.

Указував і на те, що визначений судом розмір аліментів не є обґрунтованим та є занадто великим. Окрім цього, на даний час його син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже є повнолітнім.

З огляду на це просив оскаржене рішення суду змінити та ухвалите нове судове рішення, яким стягнути з нього на користь ОСОБА_1 аліменти лише на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки з його доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення ним повноліття.

Свої правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 позивачка ОСОБА_1 не скористалася.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 18 березня 2022 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що сторони з 02 грудня 2003 року перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.8).

Від цього шлюбу у сторін народилися сини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.3-6).

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2021 року, що набрало 24.11.2021 законної сили, шлюб між сторонами розірвано (а.с.26).

Згідно з довідкою про склад сім`ї, виданою Тячівською міською об`єднаною територіальною громадою с. Лази та с. Округла за № 02-34.2/867 від 06.10.2021, діти: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживають разом із матір`ю ОСОБА_1 та перебувають на її утриманні (а.с.9).

Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою Україною, «держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини».

Як кореспондує стаття 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Аналогічний обов`язок батьків закріплений і в статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Згідно зі статтею 150 Сімейного кодексу України обов`язками батьків, зокрема, є піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя.

Відповідно до положень статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За загальним правилом розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Зі змісту положень частини третьої статті 181 СК України слідує, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 182 СК України врегульовано, що при визначенні розміру аліментів суд ураховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних права; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, аніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Як регламентовано частинами 1-3 статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Отже, пред`явивши вимогу про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей у розмірі 1/2 частки від доходу (заробітку) щомісячно, на думку колегії суддів, позивачка обґрунтувала необхідність виконанням батьком /відповідачем/ свого обов`язку по утриманню дітей та його спроможністю надавати таке утримання.

В апеляційній скарзі відповідач стверджував, що він не є батьком дітей ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки він не проживав разом із позивачкою з 2014 року.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

За приписами статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

За змістом статті 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя.

Положеннями статті 133 СК України передбачено, що якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини.

З огляду на це батьківство чоловіка матері дитини презюмується.

Відповідно до статті 136 СК України особа, яка записана батьком дитини, відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком.

Для з`ясування факту батьківства є необхідним застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної експертизи (судової молекулярно-генетичної експертизи).

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і ч. 4 ст. 10 ЦПК України, зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (рішення ЄСПЛ «Калачова проти Російської Федерації» № 3451/05, § 34, від 07.05.2009).

Отож, висновок судової молекулярно-генетичної експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства.

Судом установлено, що син ОСОБА_9 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , а донька ОСОБА_10 - ІНФОРМАЦІЯ_4 , при цьому шлюб між сторонами розірвано лише 21.10.2021. До того ж матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідач ОСОБА_2 звертався до суду з позовом про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дітей ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а також він не подав із цього приводу зустрічного позову в цій справі. А відтак, на переконання колегії суддів, доводи апелянта про те, що він не є батьком цих дітей є безпідставними і голослівними та не заслуговують на увагу.

З приводу доводів апелянта про те, що син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже є повнолітнім, то колегія суддів зауважує, що на час звернення до суду з позовом у цій справі 26.10.2021 та ухвалення рішення суду першої інстанції від 20.12.2021, він був ще неповнолітнім та оскарженим рішенням місцевого суду вирішено, зокрема відносно сина ОСОБА_7 стягнути аліменти на його утримання починаючи з 26.10.2021 і до досягнення ним повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд уважає, що позивачка довела належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку достатніми доказами свої вимоги, які поза розумним сумнівом знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи. Заявлений позивачкою розмір аліментів забезпечуватиме реальну, ефективну участь платника аліментів у забезпеченні потреб дітей та не порушуватиме правила щодо рівності батьків у виконанні обов`язку з матеріального утримання дітей.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду лише з формальних міркувань.

Положеннями ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що оскаржене рішення суду є законним та обґрунтованим і відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Зважаючи на те, що ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 28 лютого 2022 року, зокрема було відстрочено апелянту-відповідачу ОСОБА_2 сплату судового збору у розмірі 1 362 грн до ухвалення судового рішення у справі, а відтак, на підставі статей 136, 141 ЦПК України, з нього їх слід стягнути на користь держави.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 20 грудня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 362 (одна тисяча триста шістдесят дві) гривні.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 жовтня 2022 року.

Суддя-доповідачка

Судді