КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №752/3565/22 Головуючий у І інстанції - Ольшевська І.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/8079/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , законний представник неповнолітнього позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 13 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , законні представники неповнолітнього позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» про захист прав споживачів,-

встановив:

ОСОБА_1 , законні представники неповнолітнього позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» про захист прав споживачів та просили стягнути з відповідача страхове відшкодування в розмірі 16 414,51 грн., що на 26.12.2021р. складає еквівалент 532,60 євро, стягнути з відповідача пеню за прострочення надання послуг у розмірі 9 848,71 грн., що на 26.12.2021р. складає еквівалент 532,6 євро, а також стягнути з відповідача в якості відшкодування моральної шкоди 1 000 000,00 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 29.04.2022р. позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви десять днів з дня вручення ухвали. В ухвалі суду вказано, що з метою виправлення недоліків позову позивачу необхідно сплатити судовий збір у розмірі 12 405,00 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13 травня 2022 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачеві.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою ОСОБА_1 , законний представник неповнолітнього позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Доводи апеляційної скарги зводяться до не згоди з висновком суду першої інстанції про необхідність спалати судового збору, оскільки вважають, що звільнені від його сплати на підстав ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відзив на паеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не усунуто недоліки, визначені ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 29.04.2022 року про залишення позову без руху, що стало підставою для застосування ч. 5 ст.185 ЦПК України.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, так як вони не ґрунтуються на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи.

Судом першої інтсанції встановлено, що ОСОБА_1 , законні представники неповнолітнього позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» про захист прав споживачів та стягнення страхового відшкодування в розмірі 16 414.52 грн, пеню за прострочення надання послуг в розмірі 9 848.71 грн та моральної шкоди в розмірі 1 000 000 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 29.04.2022 року позовну заяву залишено без руху з підстав не сплати судового збору та надано строк на усунення недоліків.

12.05.2022 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків з змісту якою видно, що позивач не сплатив судовий збір оскільки вважає, що звільнений від його сплати на підстав ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 13.05.2022 року позовну заяву повернуто позивачеві відповідно до ч.3 ст.185 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 175 ЦПК України якщо позовна заява подається особою звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстав,звільнення позивача від стати судового збору.

І у позовній заяві, і у заяві про усунення недоліків позивач зазначив підстави звільнення від сплати судового збору.

Зокрема, позивачем зазначалося, що згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачем товарів, робіт послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг, різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 22) продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п. 19); послугою б діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п. 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (п. 3).

Верховний Суд у своїй постанові від 25.11.2020р. у справі № 444/3259/18 провадження № 61-2295св20 вказав, що у вказаному Законі не визначено меж його дії, але враховуючи характер правовідносин, які ним регулюються, та виходячи з демократичних принципів цивільного судочинства й наявності в цивільних правовідносинах такої «слабкої сторони», як споживач, можливо дійти висновку, що вказаним Законом регулюються відносини,які виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, страхування, фінансово-кредитних послуг тощо.

Крім того, системно проаналізувавши приписи Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємному зв`язку з положеннями ЦК України та Законом України «Про страхування», можливо дійти висновку, що умови договору страхування, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. І захистити цю «слабку сторону» є обов`язком держави.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 04.03.2020р. у справі № 202/3372/17, де зазначено, що оскільки спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу надання відповідачем позивачу послуг страхування, то на них розповсюджуються положення Закону України «Про захист прав споживачів». Такі висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21серпня 2019 року у справі № 522/26377/15-ц (провадження № 61-3641бсв18).

Тлумачення п.п. 4, 5 ч. З ст. 175 ЦПК України дає підстави зробити висновок, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто правовими підставами позову є зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Стаття 4 Закону України "Про захист прав споживачів" надає позивачеві, як споживачу, право на захист своїх прав державою; належну якість продукції; безпеку продукції; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію; на відшкодування майнової та моральної шкоди та право на звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.

Відповідно до пп.2,5 ч.І ст.4, ч.2 ст. 22 цього ж Закону, споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання продукції, яка використовується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на належну якість продукції та обслуговування; відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до Закону.

Згідно із положеннями п. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів`відповідач, як виконавець, що прострочує надання послуг, зобов`язаний сплатити 3% від вартості ненаданої послуги за кожний день прострочення. Таким чином, правовідносини, що виникли між сторонами на підставі надання позивачеві страхових послуг регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Верховний Суд у своїй постанові від 8 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19 (провадження № 61-2192св20) відзначив, що «незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для визнання позовної заяви неподаною і повернення позивачеві.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом 259/18 регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову дії але, та/або обраного позивачем способу захисту.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову - суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.»

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм викладені в постановах Верховного Суду.

Під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду (зазначена позиція викладена у постанові Великої Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/10947/17).

Згідно із ч. З ст. 22 Закону «Про захист прав споживачів» споживач звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушеннями їх прав. У ст. 5 Закону «Про судовий збір» встановлено пільги щодо сплати судового збору.

Разом з тим, від часу прийняття Закону України «Про судовий збір» до нього неодноразово вносилися зміни. Зокрема, внаслідок прийняття Закону України 22.05.2015 року №484-УІІІ«Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо сплати судового збору» (далі - Закон №484-VIII) значно скорочено перелік суб`єктів, які звільняються від сплати судового збору та викладено в новій редакції ст.ст.4, 5 Закону України «Про судовий збір». Як наслідок, в новій редакції споживачі на сьогодні відсутні в переліку осіб, що мають пільги щодо судового збору у всіх судових інстанціях. Поряд з цим, змін до ч. З ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачі»», відповідно до якої споживачі звільняються від судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав, не внесено.

При цьому ч. З ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», спеціальним законом саме в цій сфері захисту прав споживачів, звільняє спожива сплати судового збору за подання позову на захист своїх порушених прав.

Приписи ч. З ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються у системному зв`язку з нормами ст.ст. 1 - 6 Закону України «Про судовий збір», враховуючи характеристику об`єкта справляння судового збору та з урахуванням і врегулювання темпоральної колізії, зокрема правила відповідно до якого прийнятий закон відміняє закон, якій був прийнятий раніше. Крім цього, аналіз норм ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у її системному зв`язку положеннями ст.ст. 1 - 6 Закону України «Про судовий збір», зокрема ст. 5 зазначеного закону в редакції Закону № 484-VIII, приводить до висновку, що споживач, право якого порушене і який у зв`язку саме з цим подає позов, відповідно до ст. 22 Закону звільняється від сплати судового збору за подання позовної заяви до суду.

У постанові Верховного Суду від 25.11.2020р. у справі №761/46977/18 зазначено наступне: «Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

У ст.5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо судового збору. Системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і ст.22 України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільг, сплати судового збору, встановленому ст.5 Закону України «Про судовий збір», небезумовно означатите, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така встановлена спеціальним законом., який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Отже, ст.5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить норми про пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживача від сплати судового збору за подання позову, визначив, що ця пільга надається з метою захисту споживачами їх порушених правПорушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

Вказаний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.03.2018р. у справі №761/24881/16-ц (провадження №14-57цс18).» Постанови Верховного Суду у справі № 212/1101/18 від 17.04.2019р., від 28.11.2018р. у справі №761/11472/15, на які посилається суд, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказані справи стосуються випадків, коли між сторонами спору виникли недоговірні відносини. На противагу цьому 08.09.2020р. між позивачем та ТОВ "СТРАХОВА ГРУПА "ОБЕРІГ" було укладено Договір страхування подорожуючих № 22- 103113 зі строком дії з 09.09.2020р. по 08.09.2021р. Таким чином, на правовідносини, які випливають з надання послуг зі страхування розповсюджується дія пільги щодо плати судового збору визначеної у ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Аналогічна позиція висловлена у Постанові Верховного Суду у справі № 521/5241/18, провадження № 61-4326св20 від 20.10.2021р.

У Постанові від 25.11.2020р. по справі № 444/3259/18, провадження № 61-2295св20 Верховний Суд вказав, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права моє бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19).

Оскільки позов позивача стосується порушення його прав, як споживача страхових послуг, характер спірних правовідносин імперативно вказує на звільнення позивача від сплати судового збору на підставі ч. З ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів". За таких умов суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку про те, що позивач при поданні позову зобов`язаний сплатити судовий збір, у наслідок чого дійшов помилкового висновку про невідповідність позову вимогам процесуального законодавства.

На підставі вищевикладеного оскаржувана постанова прийнята у наслідок неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, тому вона підлягає скасуванню, а справа має бути направлена для продовження розгляду судом першої інстанції.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки Голосіївським районним судом м. Києва ухвалу від 13 травня 2022 року постановлено з порушенням норм процесуального права, ухвала підлягає скасуванню в порядку, визначеному ст.379 ЦПК України, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , законний представник неповнолітнього позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 13 травня 2022 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник