Справа № 686/2678/22
Провадження № 2/686/2708/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

18 жовтня 2022 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді Чевилюк З.А.

при секретарі Перун А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хмельницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «СОС КРЕДИТ» про захист прав споживача та визнання недійсними положень договору, -

ВСТАНОВИВ:

31.01.2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «СОС КРЕДИТ» про захист прав споживача та визнання недійсними положень договору. У позовній заяві вказав, що 22.08.2021 року між ним та ТОВ «СОС КРЕДИТ» було укладено Договір про надання фінансового кредиту №25786517. Після укладення Договору ТОВ «СОС КРЕДИТ» надало йому кредитні кошти у розмірі 4650 гривень строком на 30 днів, з процентною ставкою за користування яким, складає 1141,42% річних, починаючи з 22.08.2021 року по 21.09.2021 року. Після укладення Договору позивач зобов`язувався до 21.09.2022 року здійснити повне повернення суми кредиту з нарахованою процентною ставкою, яка складає 1141,42% річних, в розмірі 5719,58 гривень за користування кредитом. Неможливість виконання своїх зобов`язань в повному обсязі, передбачених Договором про надання фінансового кредиту №25786517 стала підставою виникнення заборгованості, яка станом на 21.01.2022 року складає 18852,56 гривень. Вважає, що умови на яких було укладено Договір про надання фінансового кредиту №25786517 від 22.08.2021 року та заборгованість, яка нараховується за процентною ставкою, є несправедливими по відношенню до позивача та такими, що суперечить вимогам законодавства, а тому мають бути визнані судом недійсними. ТОВ «СОС КРЕДИТ» передбачає укладення додаткових угод між сторонами, на підставі чого відбувається пролонгація Договору в частині продовження строку користування кредитними коштами зі збільшенням процентної ставки з 1141,42% до 4694,65% річних. У п. 3.1. Договору та п. 2.1. Додаткової угоди №1 до Договору передбачені положення, за якими відбувається нарахування непропорційно високої процентної ставки лише за користування кредитними коштами, у розмірі 1141,42% річних, а у разі пролонгації Договору - 4694,65% річних, умови, на яких надається користування кредитом є несправедливими по відношенню до позивача та такими, що порушують ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 3 ст. 509 та 627 ЦК України, відтак, сума заборгованості, яка нараховується за користування кредитними коштами має бути зменшена. Пункт 3.2. Договору регулює питання забезпечення виконання зобов`язання шляхом нарахування штрафних санкцій за несвоєчасне виконання ОСОБА_1 зобов`язання відповідно до даного Договору, розмір якої передбачає 1095% річних від отриманої суми позики.

Згідно з ст. 543 ЦПК України, зазначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Також позивач зазначив, що нарахування штрафних санкцій у розмірі 1095% річних, тобто 3% в день є несправедливо великим, тобто перевищує розумну межу відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, тому не відповідає вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та засадам справедливості, добросовісності, розумності, як наслідок, свідчить про непропорційність великої суми компенсації у разі невиконання позивачем зобов`язань за цим договором.

В Договорі передбачена подвійна цивільно-правова відповідальність за невиконання умов договору, що суперечить положенням статті 61 Конституції України, якою передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до п. 3.2. Договору зазначено, що у разі прострочення строку повернення Кредиту, передбаченого цим Договором, з першого дня, що визначений в пункті 4.2 Договору Кредит визнається таким, що вийшов в прострочку. Клієнт зобов`язується сплатити штрафні санкції, у вигляді нарахування штрафу розмірі 3% за кожен день прострочки від суми наданого Кредиту.

З зазначеного пункту Договору передбачено, що процентна ставка, за якою нараховується заборгованість, з моменту прострочення виплати кредитних коштів, складає 3% в день, тобто 1095% річних.

Крім цього, п. 9.3. Договору, передбачено, що у випадку прострочення клієнтом повернення кредиту та сплати передбачених цим Договором процентів та/або штрафних санкцій за кредитом, клієнт на вимогу Товариства зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, також Товариство має право, нарахувати пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за час невиконання клієнтом своїх зобов`язань за даним Договором.

Таким чином, у зазначених пунктах Договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобов`язань на позивача може бути накладено подвійну цивільно-правову відповідальність передбачену п. 3.2. та п. 9.3. Договору заборона на яку прямо передбачена в статті 61 Конституції України.

У зв`язку з тим, що притягнення до подвійної цивільно-правової відповідальності не лише порушує конституційні права, а також накладає непропорційно завищений розмір штрафник санкцій, які не відповідають рівню вини позивача, пункти 3.2. та 9.3. Договору необхідно визнати судом недійсними.

Відповідно до п. 10.6. Договору зазначено, що Укладаючи цей Договір, Сторони визнають, що до вимог за цим Договором законодавством встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки. Натомість, Сторони, укладаючи цей Договір, керуючись положеннями статті 259 Цивільного кодексу України, дійшли згоди (домовились) збільшити строк позовної давності до вимог за цим Договором до 70 (семидесяти) років.

Строк позовної давності для правовідносин, пов`язаних з поверненням кредиту, сплати процентів, неустойки та будь-яких інших платежів, передбачений п. 10.6. Договору про надання фінансового кредиту №25786517, який складає 70 років, порушує вимоги законодавства щодо таких строків, передбачених статтею 257, 258 ЦК України, тому зазначений пункт договору має бути визнано судом недійсним.

Абзацом четвертим 13.16. Договору передбачено, що клієнт надає згоду та погоджується та робить своє волевиявлення на передачу інформації, щодо себе та/або виконання та/або невиконання, часткового виконання зобов`язань за кредитним Договором, сум заборгованості, стану кредиту, інформацію щодо себе та або кредиту (дату укладання, строк, суму, терміни погашення та інше) близьким особам (термін близькі особи визначено з законі «Про запобігання корупції»), але не виключно та або іншим третім особам третім особам/спадкоємцям, майновим спадкоємцям, представникам клієнта з метою врегулювання заборгованості, що виникла за Кредитом та/або з інших питань, що будуть пов`язані з кредитом та клієнтом.

Абзацом сьомим пункту 13.16. Договору передбачено, що клієнт погоджується та надає свою беззаперечну згоду на те, що кредитодавець (Товариство), новий кредитор, колекторська компанія має право звертатися до третіх осіб, але не виключно та або іншим третім особам/спадкоємцям, майновим спадкоємцям, представникам клієнта з метою врегулювання заборгованості, що виникла за кредитом та/або з інших питань, що будуть пов`язані з кредитом та клієнтом у порядку та на умовах, передбачених статтею 25 Закону «Про внесення змін до деяких законів України щодо захисту споживачів при врегулюванні простроченої заборгованості», з метою інформування про необхідність виконання споживачем зобов`язань за договором про споживчий кредит та про інформацію про укладення споживачем договору про споживчий кредит, його умови, стан виконання, наявність простроченої заборгованості та її розмір.

Абзацом другим пункту 13.17. Договору передбачено, що Товариство/кредитодавець, новий кредитор та/або інші треті особи/колекторська компанія мас право на передачу інформації, щодо клієнта та/або виконання та/або невиконання, часткового виконання зобов`язань за кредитним Договором, сум заборгованості, стану кредиту, інформацію щодо себе та або кредиту (дату укладання, строк, суму, терміни погашення та інше) близьким особам (термін близькі особи визначено в законі «Про Запобігання корупції»), але не виключно та або іншим третім особам/спадкоємцям, майновим спадкоємцям, представникам клієнта з метою врегулювання заборгованості, що виникла за кредитом та/або з інших питань, що будуть пов`язані з кредитом та клієнтом.

Абзацом п`ятим пункту 13.17. Договору передбачено, що кредитодавець (Товариство), новий кредитор, колекторська компанія/треті особи мають право звертатися до близьких осіб, представників, спадкоємців, поручителей, майнових поручителей або третіми особами клієнта у порядку та на умовах, передбачених статтею 25 Закону «Про внесення змін до деяких законів України щодо захисту споживачів при врегулюванні простроченої заборгованості», з метою інформування про необхідність виконання споживачем зобов`язань за договором про споживчий кредит (Договір/Кредит та про інформацію про укладення споживачем договору про споживчий кредит, його умови, стан виконання, наявність простроченої заборгованості та її розмір.

Вважає, що наявність вказаних положень у Договорі, не відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування», що регулює діяльність та межі повноважень колекторських компаній.

Законом заборонено будь-яким чином взаємодіяти у межах укладеного споживачем Договору про надання фінансового кредиту з особами, які надали згоду на таку взаємодію, для попередження ризиків впливу на близьких осіб та заборони поширення особистої інформації боржника.

У зв`язку з тим, що позивачем було надано згоду ТОВ «СОС КРЕДИТ» залучати колекторські компанії для взаємодії з близькими особами, представниками, спадкоємцями, поручителями, майновими поручителями або третіми особами боржника без їхньої згоди, такі умови Договору суперечать Закону України «Про споживче кредитування», тому абзац четвертий, сьомий пункту 13.16. та абзац другий, п`ятий пункту 13.17. Договору належить визнати судом недійсними.

Позивач направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, вимоги, викладені в позовній заяві підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідач про час та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку, в судові засідання від 15.03.2022 року, 05.05.2022 року, 31.05.2022 року, 07.09.2022 року, 18.10.2022 року не з`явився. Відзиву, клопотань до суду від відповідача не надходило.

За таких обставин суд вважає за можливе розгляд справи провести за відсутності в судовому засіданні позивача та відповідача, без фіксування судового засідання технічними засобами звукозапису, на підставі наявних у справі доказів, постановивши заочне рішення. Заперечень щодо винесення заочного рішення позивачем мне висловлено.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом об`єктивно встановлено, що 22.08.2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «СОС КРЕДИТ» було укладено Договір про надання фінансового кредиту №25786517. Після укладення Договору ТОВ «СОС КРЕДИТ» надало йому кредитні кошти у розмірі 4650 гривень строком на 30 днів, з процентною ставкою за користування - 1141,42% річних, починаючи з 22.08.2021 року по 21.09.2021 року. Відповідно до п.2.1 Додаткової угоди №1 до Договору про надання фінансового кредиту №25786517 «21.09.2021» замінено на «21.10.2021». У зв`язку із невиконанням зобов`язань, у ОСОБА_1 виникла заборгованість, яка станом на 21.01.2022 року складає 18852,56 гривень.

Позивач просив зменшити розмір заборгованості за Договором про надання фінансового кредиту №25786517 від 22.08.2021 до 4650 гривень; визнати пункти 3.1.1, 3.2, 9.3, 10.6., абзац четвертий, сьомий пункту 13.16, абзац другий, п`ятий пункту 13.17 Договору про надання фінансового кредиту №25786517 від 22.08.2021 та п. 2.1. Додаткової угоди №1 до Договору про надання фінансового кредиту №25786517 від 22.08.2021 року, укладеного між ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОС КРЕДИТ» - недійсними.

Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст. 638 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 333/7121/18 (провадження № 61-9581св21) зазначено, що: «для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Проаналізувавши норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 6-330цс16 від 8 червня 2016 року.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК). Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.

Водночас формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).

Слід враховувати, що, попри подібність правової природи ч. 3 ст. 549 ЦК (щодо сплати пені) та ст. 625 цього Кодексу (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов`язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч.1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України).

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 не доведено наявності одночасно всіх ознак, які свідчать про те, що умови Договору про надання фінансового кредиту №25786517 від 22.08.2021 року, укладеного між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОС КРЕДИТ» є несправедливими відповідно до приписів ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», тому правові підстави для визнання цього договору / окремих положень недійсними відсутні. Позивачем не представлено доказів та аргументів для зменшення судом розміру заборгованості за кредитом. Зміна строку позовної давності допускається законодавством за письмовою домовленістю сторін.(ст.259 ЦК).

Керуючись ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 215 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 81,258, 263-265, 280, 282, 354 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «СОС КРЕДИТ» про захист прав споживача, зменшення розміру заборгованості ОСОБА_1 за Договором про надання фінансового кредиту №25786517 від 22.08.2021 року до 4650 гривень, визнання пунктів 3.1.1, 3.2, 9.3, 10.6., абзацу четвертого, сьомого пункту 13.16, абзацу другого, п`ятого пункту 13.17 Договору про надання фінансового кредиту №25786517 від 22.08.2021 року та п. 2.1. Додаткової угоди №1 до Договору про надання фінансового кредиту №25786517 від 22.08.2021 року, укладеного між ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОС КРЕДИТ» - недійсними, стягнення судових витрат з Товариства з обмеженою відповідальністю «СОС КРЕДИТ» на користь ОСОБА_1 відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду, шляхом подачі в 30 денний строк з дня виготовлення повного тексту судового рішення апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «СОС КРЕДИТ», , адреса: вул. Почайнинська, буд. 23, м. Київ, 04070.

Суддя: Чевилюк З.А.