Справа № 755/912/21 Головуючий І інстанція: Яровенко Н.О.
Провадження № 22-ц/824/7238/2022 Доповідач апеляційна інстанція: Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 жовтня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про визнання договору дарування удаваним, визнання договором купівлі-продажу, переведення прав та обов`язків покупця, скасування реєстрації права власності за відповідачем та проведення реєстрації права власності за позивачем, стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась із вказаним позовом, який з урахуванням змін предмету позову мотивувала тим, що 06 вересня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 та посвідчено приватним нотаріусом Телегою Т.М., реєстраційний номер 1242 . Позивач стверджує, що даний договір є удаваним правочином оскільки він є оплатним, відповідачі свідомо для перешкоджання у здійсненні іншим співвласником (Позивачем) права переважної купівлі, оформили документально договір дарування, але насправді між ними настали правовідносини прихованого договору купівлі-продажу частини квартири у праві спільної часткової власності, укладений з порушенням переважного права Позивача на її купівлю, й відповідно оспорюваний договір порушує право Позивача на переведення на неї прав та обов`язків покупця. Оспорюваний договір дарування є удаваним, оплатним правочином, що приховує договір купівлі-продажу, оскільки під час вчинення даного договору сторони за отримання ОСОБА_3 у власність спірного майна від ОСОБА_2 встановили обов`язок для ОСОБА_3 надати генеральні і матеріальні послуги ОСОБА_2 , що надалі виконала ОСОБА_3 . Позивачка вважає, що в рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2020 року по справі №755/1155/18, що набрало законної сили та в якій брали участь ті самі особи що й у даній справі, встановлено обставини відносно підстав набуття спірної власності ОСОБА_3 , зокрема, ОСОБА_3 під час судового засідання 14 лютого 2015 року по справі №755/13887/14 стверджувала, що їй ОСОБА_3 подаровано спірне майно за оспорюваним договором дарування за надання ОСОБА_2 генеральних і матеріальних послуг та догляд ОСОБА_3 за

- 2 -

мамою ОСОБА_2 , яка була прикутою лежачою хворою і тому не ходила, й ОСОБА_3 надавала їй такого роду лікування., тобто саме за це ОСОБА_2 підписала ОСОБА_3 договір дарування спірного майна. Як стало відомо позивачу, при укладенні оспорюваного договору дарування ОСОБА_3 за домовленістю з ОСОБА_2 зобов`язалась в подальшому сплатити кошти за житлово-комунальні послуги по спірному майну і дане зобов`язання було повністю виконане. Такі особливості характерні для договору купівлі-продажу квартири. Учинення удаваного правочину під впливом бажаного розрахунку за генеральні та матеріальні послуги є удаваним правочином, укладеним з метою приховати насправді договір купівлі продажу для обходу і порушення права позивача на переважну купівлю спірної частини квартири. Під час вчинення оспорюваного правочину приватний нотаріус не встановила дійсних намірів сторін вчиняти саме договір дарування та не з`ясував сторін оспорюваного договору дарування однакове розуміння значення, умови договору дарування та його правові наслідки.

У зв`язку з наведеним просила визнати договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 , який укладений 06 вересня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т.М. та зареєстрований в реєстрі №1242 удаваним правочином, який приховує інший правочин - договір купівлі-продажу; визнати договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 , який укладений 06 вересня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т.М. та зареєстрований в реєстрі №1242 договором купівлі-продажу; перевести на ОСОБА_4 права та обов`язкипокупця 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 за фактично укладеним, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , договором купівлі-продажу, посвідченого 06 вересня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т.М. та зареєстрований в реєстрі №1242; припинити (скасувати) державну реєстрацію права власності на 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та провести державну реєстрацію права власності на 19/100 частин зазначеної квартири за ОСОБА_1 ; перерахувати ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 4 936 грн, внесені ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду; стягнути з ОСОБА_3 моральну шкоду на користь ОСОБА_1 у розмірі 780 000 грн; стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду на користь ОСОБА_1 у розмірі 220 000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подала апеляційні скарги, одну засобами поштового зв`язку, іншу через електронну пошту, в яких просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її позов задоволити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим, не відповідає завданню цивільного судочинства й ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не дослідив зібрані у справі докази та не встановив обставини щодо оплатності оспорюваного нею договору. Зокрема судом не з`ясовано та не досліджено рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2020 року у справі № 755/1155/18 та від 10 червня 2015 року у справі №755/13887/14, якими встановлено, що дарування спірного майна відбулось оплатно за генеральні і матеріальні послуги, в тому числі надання тривалого лікування, які надавалися ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 . Суд не з`ясував, надані позивачкою докази, які доводять, що воля сторін у оспорюваному правочині була спрямована на купівлю квартири, яка прихована даруванням. Суд не врахував, що сторони

- 3 -

договору не перебувають у родинних стосунках, а є лише подругами, а тому у ОСОБА_2 не було будь-яких підстав дарувати нерухомість сторонній особі. Суд не дослідив, що ОСОБА_2 неодноразово запитувала та пропонувала скаржнику придбати спірне майно по справі, як і належно не досліджено рахунок за житлово-комунальні послуги на ім`я ОСОБА_2 , яким її борг сплачено ОСОБА_3 , що підтверджує наявність обов`язку вчинити на користь дарувальника дію майнового характеру. Судом не досліджено звукозапис представника відповідачів ОСОБА_5 на судовому засіданні від 14 лютого 2015 року по справі 755/13887/14, який підтверджує укладення спірного договору дарування для приховання купівлі-продажу. Суд не з`ясував та не дослідив в сукупності обставини та докази, які викладені та долучені позивачкою до позову, що доводять спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших правовідносин ніж дарування, а обдарована ОСОБА_3 усвідомлювала це. Суд в рішенні взагалі не відобразив відмову позивачці у залученні співвласника спільної часткової власності ОСОБА_6 у якості третьої особи. Висновки суду про відповідність дарування волі сторін необгрунтовані, осільки у договорі дарування відсутнє встановлення приватним нотріусом наміру сторін укласти договір дарування, бо як вказано у договорі це відповідає їх інтересам, що не думку скаржника свідчить про взаємовигоду договору. Заперечення ОСОБА_3 проти укладання купівлі-продажу не має правового значення. Вказує, що в ухваленні рішення брав участь суддя, якому позивачкою двічі було заявлено відвід, у задоволенні одного з яких було необгрунтовано відмовлено, оскільки при ухваленні рішення суддею допущено цілу низку процесуальних порушень, а інший залишено без розгляду, що ставить під сумнів безсторонність судді. Судом безпідставно відмовлено у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, яка на думку суду є похідною від основної.

Відповідачка ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Відповідачка ОСОБА_2 направила поштою складену власноруч письмову заяву, в якій зазначила про безпідставність та необгрунтованість скарги, в тому числі вказала про абсурдність тверджень позивачки про її смерть і необхідність залучення її правонаступників.

Позивачка ОСОБА_1 належним чином повідомлена про час розгляду справи, оскільки направлена за вказаною нею в апеляційній скарзі адресою судова повістка повернулася із відміткою пошти, що особа за даною адресою відсутня, що у свою чергу відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України вважається врученням судової повістки і сторона є належно повідомленою.

Напередодні розгляду, тобто 05 жовтня 2022 року, через канцелярію апеляційного суду позивачка подала заперечення на відзивОСОБА_3 на апеляційну скаргу, а також заяву про відкладення розгляду справи до закінчення воєнного стану в Україні. Заява мотивована високою загрозою для її життя і здоров`я, оскільки у Києві щогодини лунають «повітряні тривоги» та щогодини літають ракети. Вважає, що явка до суду становить загрозу для її життя, а суду варто зосередитися виключно на вирішенні невідкладних судових розглядів.

Відповідно до ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи, проте суд може відкласти розгляд справи, якщо повідомлені стороною причини неявки буде визнано поважними.

Апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність поважних причин неявки позивачки ОСОБА_1 з таких міркувань.

По-перше, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який продовжено Указом Президента України № 341/2022 від 17 травня 2022 року до

- 4 -

24 грудня 2022 року. Водночас введення военного стану на території України не є перешкодою для діяльності органів держави (за виключенням окупованих територій), в тому числі судів.

По-друге, станом на 06 жовтня 2022 ркоу Київський апеляційний суд функціонує у звичному режимі. В апеляційному суді мається обладнане приміщення (укриття) цивільного захисту, до якого у випадку оголошення стану повітряної тривоги прибувають працівники суду і відвідувачі для убезпечення їх життя і здоров`я, про що розміщене відповідне оголошення. Про стан повітряної тривоги у м.Києві відбувається оголошення за допомогою гучного зв`язку, яким обладнане кожне приміщення апеляційного суду, в тому числі зали судових засідань. Наведене свідчить про відсутність перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, в тому числі усунення загроз їх життю.

По-третє, колегія суддів враховує, що, подаючи запеерчення на відзив та заяву про відкладення, позивачка особисто з`явилася в Київський апеляційний суд до приміщення прийому громадян (відповідна відмітка міститься на заяві), що у свою чергу свідчить про нещирість її доводів про загрозу життю і здоров`ю в апеляційному суді.

По-четверте, позивачка ОСОБА_1 не була позбавлена можливості порушити перед судом клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з дотриманням положень ст.212 ЦПК України, що узгоджується із правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду: від 08 липня 2021 року у справі № 675/1538/19 та від 31 серпня 2021 року у справі № 570/5535/17.

По-п`яте, відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Дана справа не знаходить свого вирішення близько двох років, що не відповідає встановленим процесуальним законом строкам і свідчить про порушення розумних строків її розгляду.

І по-шосте, відхиляючи клопотання про відкладення справи суд враховує, що позивачка подала апеляційну скаргу, в якій грунтовно і змістовно виклала свою позицію щодо незаконності і необгрунтованості судового рішення та наявності підстав для його скасування. Окрім того, обгрунтування вимог та інша аргументація позивачки викладена у інших числених документах, в тому числі запереченнях на відзив, які містяться у справі.

З огляду на викладене та з метою дотримання передбачених законом розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав длярозгляду справи за відсутності позивачки, а вказані у її заяві про відкладення розгляду причини неявки визнати неповажними.

Позивачкою в апеляційній скарзі заявлені клопотання про залучення у якості третьої

- 5 -

особи ОСОБА_6 та залучення правонаступників померлої ОСОБА_2 , які відхилені апеляційним судом як очевидно необгрунтовані та безпідставні.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат Супрун В.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Відповідач ОСОБА_2 як вище вказувалося подала до апеляційного суду заяву, в якій просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення районного суду залишити без змін та розглядати справу за її відсутності.

Відповідач Центральне міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ)належно повідомлене про розгляд справи, що стверджується направленою згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на його офіційну електронну адресу судовою повісткою і повідомленням про її доставлення, до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, що не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд обґрунтовував свої висновки тим, що заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести факт укладення правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Районним судом встановлено, що у пункті 9 оспорюваного договору дарування 19/100 частини квартири відповідачі підтвердили, що цей договір не носить характеру мнимої або удаваної угоди і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Отже, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтвердили своє вільне волевиявлення на укладення саме договору дарування 19/100 частин квартири та відповідність такого волевиявлення їх внутрішній волі, усвідомлюючи, що їх дій спрямовані на реальне настання правових наслідків саме за договором дарування. Тобто, воля сторін договору дарування 19/100 частин квартири зафіксована у нотаріально посвідченому договорі дарування.

Також суд керувався тим, що матеріали справи не містять доказів про намір відповідачів укласти інший договір і таких доказів позивачка та її представник, у порушення вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України, суду не надали.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до положень ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами, щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

- 6 -

На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

За змістом вказаних норм та роз`яснень для визнання правочину удаваним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину, оскільки як вище вказувалося в такому випадку сторони, діючи умисно, оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, щощо 81/100 частина квартири АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної сумісної власності в рівних долях ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 21 січня 1997 року (т.2, а.с. 133).

В подальшому ОСОБА_9 змінив своє прізвище на « ОСОБА_10 », що підтверджується копією свідоцтва про переміну прізвища, імені, по-батькові (т.2 а.с.134).

19/100 частин квартири АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_11 на підставі нотаріально посвідчено договору дарування від 30 квітня 2002 року. 05 липня 2006 року між ОСОБА_11 як продавцем, та ОСОБА_2 як покупцем, був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 . Дані обставини підтверджуються копіями рішень Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня2015 року у справі №755/13887/14-ц та від 17 червня 2020 року у справі №755/1155/18 (т. 2, а.с. 19-33, 34-42).

06 вересня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_2 (дарувальник) передала безоплатно майно, яким є 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 власність Обдаровуваній. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1242 (т.2 а.с.194).

З тексту договору вбачається, що відповідно до відомостей, викладених у довідці-характеристиці, що видана Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 04 вересня 2006 року №1187523, вартість квартири в цілому, з урахуванням її балансової вартості, становить 26329,12 грн, вартість 19/100 частин квартири становить 4935,47 грн.

Районним судом також встановлено, що у пункті 9 оспорюваного договору дарування 19/100 частини квартири відповідачі підтвердили, що цей договір не носить характеру мнимої або удаваної угоди і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

- 7 -

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1. ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину (ст.235 ЦК України).

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).

За таких обставин, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про наявність відомостей про смерть ОСОБА_2 і необхідність залучення до участі у справі її правонаступників, апеляційний суд відхиляє, як безпідставні, оскільки посилаючись на вказане, позивачка не надала належних та допустимих доказів щодо смерті ОСОБА_2 .

При цьому посилання позивачки на лист Київського державного нотаріального архіву від 27 жовтня 2021 року, в якому вказано, що спадкова справа до майна померлої ОСОБА_3 та померлої ОСОБА_2 (таке прізвище вказано у листі) не заводилася, що на думку позивачки свідчить про смерть ОСОБА_2 є очевидно надуманими та безпідставними. Такі доводи суперечать змісту листа, в якому не йдеться про підтвердження факту смерті, а зазначено про відсутність спадкових справ до майна померлих ОСОБА_3 та померлих ОСОБА_2 . Така форма викладу інформації відповідає змісту нотаріальної діяльності щодо спадкування, оскільки спадкова справа може бути заведена лише після смерті особи, чогог не встановлено.

- 8 -

Посилання у скарзі на необхідність залучення до участі у справі у якості третьої особи співвласника спільної часткової власності ОСОБА_6 безпідставні та не грунтуються на процесуальному законі.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду з`ясовує питання про склад учасників судового процесу. У разі встановлення, що рішення суду першої інстанції може вплинути на права та обов`язки особи, яка не брала участі у справі, залучає таку особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Під судовим рішенням яке безпосередньо встановлює, змінює або припиняє права або обов`язки особи слід розуміти рішення, яким на цю особу покладається певний обов`язок (наприклад сплатити кошти, передати майно, виконати певні дії, утриматися від вчинення дій тощо), або внаслідок ухвалення якого припиняються майнові чи немайнові права особи, або змінюється їх обсяг.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 10 лютого 2021 року не встановлює, не змінює та не припиняє жодних прав або обов`язків ОСОБА_6 , оскільки не покладає на нього жодних обов`язків як і не змінюєта не припиняє їх.

Рішенням суду у позові відмовлено ОСОБА_1 , прав і обов`язків якої воно стосується.

Відхиляючи дані доводи, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до вимог ч.1 ст.352 ЦПК України ОСОБА_6 , як особа, яка не брала участі у справі, проте вважає, що рішення стосується його прав і обов`язків, то він вправі оскаржити його у встановленому законоим порядку, навівши відповідні доводи та аргументи.

Апеляційна скарга є об`ємною, проте основна її частина стосується доводів та посилань на те, що:

-суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не дослідив зібрані у справі докази та не встановив обставини щодо оплатності оспорюваного нею договору, зокрема судом не з`ясовано та не досліджено рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2020 року у справі № 755/1155/18 та від 10 червня 2015 року у справі №755/13887/14, якими встановлено, що дарування спірного майна відбулось оплатно за генеральні і матеріальні послуги, в тому числі надання тривалого лікування, які надавалися ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 ;

- суд не з`ясував, надані позивачкою докази, які доводять, що воля сторін у оспорюваному правочині буля спрямована на купівлю квартири, яка прихована даруванням;

- суд не врахував, що сторони договору не перебувають у родинних стосунках, а є лише подругами, а тому у ОСОБА_2 не було будь-яких підстав дарувати нерухомість сторонній особі;

- суд не дослідив, що ОСОБА_2 неодноразово запитувала та пропонувала скаржнику придбати спірне майно по справі, як і належно не досліджено рахунок за житлово-комунальні послуги на ім`я ОСОБА_2 , яким її борг сплачено ОСОБА_3 , що підтверджує наявність обов`язку вчинити на користь дарувальника дію майнового характеру;

- судом не досліджено звукозапис представника відповідачів ОСОБА_5 на судовому засіданні від 14 лютого 2015 року по справі 755/13887/14, який підтверджує укладення спірного договору дарування для приховання купівлі-продажу;

- суд не з`ясував та не дослідив в сукупності обставини та докази, які викладені та долучені позивачкою до позову, що доводять спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших правовідносин ніж дарування, а обдарована ОСОБА_3 усвідомлювала це;

- висновки суду про відповідність дарування волі сторін необгрунтовані, оскільки у договорі дарування відсутнє встановлення приватним нотріусом наміру сторін укласти

- 9 -

договір дарування, бо як вказано у договорі це відповдіає їх інтересам, що не думку скаржника свідчить про взаємовигоду договору.

Колегія суддів вважає вказані доводи необгрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Відхиляючи дані доводи, апеляційний суд звертає увагу, що ні рішенням суду від 17 червня 2020 року у справі № 755/1155/18, ні рішенням суду від 10 червня 2015 року у справі № 755/13887/14 не встановлено, що укладений між відповідачами договір є оплатним, як безпідставно стверджує позивачка.

Зрішення Дніпровського районного суду м.Києва від 10 червня 2015 року у справі №755/13887/14, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду м.Києва від 13 жовтня 2015 року та постановою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , у якому просила:

- перевести на неї права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 , укладеного між відповідачем ОСОБА_11 , як продавцем та відповідачкою ОСОБА_2 , як покупцем;

- стягнути на користь відповідачки ОСОБА_2 шляхом видачі з депозитного рахунку суду грошових коштів у сумі 60000 грн., внесених позивачем згідно квитанції № 63 від 14 серпня 2014 року, що складає суму вартості 19/100 частин квартири АДРЕСА_2 , яку сплатила відповідачка ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу відповідачу ОСОБА_11 ;

- припинити право власності відповідачки ОСОБА_3 на 19/100 частин квартири АДРЕСА_3 .

У задоволенні позову відмовлено, оскільки позивачка, яка пред`явила позов у 2014 році, пропустила строк позовної давності, про застосування якого відповідач подав відповідну заяву. Водночас судом встановлено, що позивачка як учасник спільної часткової власності не реалізувала своє переважне право купівлі частки.

При цьому з тексту рішення жодним чином не вбачається і таке у рішенні відсутнє про встановлення обставин щодо оплатності укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 договору дарування, оскільки дані обставини взагалі не були предметом розгляду і не складали спір, бо позивачка оспорювала договір купівлі-продажу 19/100 частин квартири між ОСОБА_11 і ОСОБА_2 .

Окрім того, судом розглядалася справа № 755/1155/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,третя особа: Головне управління юстиції у м.Києві, про визнання договору дарування частини квартири удаваним; визнання, що правовідносини сторін регулюються договором міни; встановлення, що між відповідачами був укладений договір міни; визнання договору дарування частини квартири договором міни (бартеру); визнання дійсним договору міни; застосування до договору міни загальних положень про купівлю-продаж; переведення на позивача прав та обов`язків покупця частини квартири; стягнення з позивача на користь відповідача вартості частини квартири, що внесена на депозитний рахунок, у задоволенні якого Рішенням Дніповського районного суду м.Києва від 17 червня 2020 року відмовлено.

У мотивувальній частині рішення від 17 червня 2020 року зазначено наступне: «Судом було приєднано для огляду справу №755/13887/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Головне управління юстиції у м.Києві, ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , про переведення прав покупця за договором купівлі-продажу частини квартири та припинення права власності. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10.06.2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про

- 10 -

переведення на неї прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 укладеного 05.07.2006 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 , стягнення з- неї на користь ОСОБА_2 вартості цієї частини квартири шляхом перерахування суми з депозитного рахунку, припинення права власності ОСОБА_3 на 19/100 частин квартири - було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13.10.2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановлю Верховного Суду від 18.02.2018 року рішення Дніпровського районного суду від 10.06.2015 року та ухвала апеляційного суду м.Києва від 13.10.2015 року залишені без змін.

Позивач в обгрунтування та на підтвердження своїх позовних вимог посилається на пояснення відповідача ОСОБА_3 , надані під час судового засідання 14.02.2015 року по справі №755/13887/14-ц (приєднана для огляду). Цими поясненнями, як зазначено позивачем в позові, на доданому диску (а.с.14) і що відповідає аудіозапису, що надано до даної справи та що міститься в матеріалах справи №755/13887/14-ц (т.5 диск №3), є: «Ваша честь, ОСОБА_2 я знаю более десяти лет. Даже уже где-то двадцать лет. Дело в том, что на протяжении многих лет я ухаживала за ее мамой, она была прикованная, лежачая больная и поэтому она не ходила, и по просьбе ОСОБА_2 я оказывала ей такого рода лечение. Более того также у ОСОБА_2 случилось несчастье, у нее была травма позвоночника и некоторое время она тоже была лежачей. Вот. Мы с ней дружили на протяжении ну где-то уже наверное лет восемнадцать. Я также, но мало того, что я ухаживала за ее мамой, я неоднократно оказывала и генеральные услуги и материальные услуги, и потом мы вместе праздновали праздники и по сей день мы с ней дружим. Ну я даже понятия не имела, что ОСОБА_2 собиралась каким-то образом меня так отблагодарить. Она мне, ну как сказать, подписала дарственную, по поводу вот этой комнаты, где я сейчас проживаю:

АДРЕСА_4 ці пояснення зазначає позивач в своєму позові як доказ того, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , укладаючи спірний договір дарування частини квартири від 06.09.2006 року, приховали інший правочин, який вони насправді вчинили - договір міни (бартеру). Враховуючи зазначені вище вимоги ЦПК України щодо надання доказів, суд приходить до висновку, що наданий позивачем доказ - пояснення відповідача ОСОБА_3 по іншій справі, відображені на аудіозаписі судового засідання від 14.02.2015 року по справі 755/13887/14-ц, судом не може бути визнаний як належний доказ по справі.

Зазначені пояснення ОСОБА_3 , яка є новим власником, обдарованою особою, не можуть бути доказом того, що укладаючи договір дарування частини квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_2 насправді укладали договір міни (бартеру). Такі твердження позивача є безпідставні, недоведені та невідповідні вимогам законодавства.

Крім того, той факт, що ОСОБА_3 неодноразово надавалися «генеральні послуги та матеріальні послуги» ОСОБА_2 , що зазначено в поясненнях ОСОБА_3 , наданих по іншій справі, не може свідчити про те, що сторони договору дарування бажали укласти договір міни (бартеру).

Власник майна вправі розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, в тому числі обирати особу, якій бажає подарувати своє майно. Право визначати кому дарувати майно, з яких підстав, які спонукання до цього - є лише у власника цього майна.

Таким чином, позовні вимоги про визнання договору дарування від 06.09.2006 року, укладеного між відповідачами, удаваним та щодо визнання договору дарування договором міни (бартеру) не знайшли свого підтвердження в суді та не підлягають задоволенню, внаслідок чого відсутні підстави і щодо задоволення інших позовних вимог, які є похідними».

Отже, ні у справі №755/13887/14, ні у справі № 755/1155/18 судом не було встановлено факту оплатності оспорюваного позивачкою договору, укладеного між

- 11 -

відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Наведеному судом першої інстанції дана вірна оцінка у рішенні, з якою апеляційний суд погоджується.

Намагання позивачки послатися на це очевидно та поза всяким розумним сумнівом безпідставні та надумані і суперечать вищевказаним судовим рішенням.

Відхиляючи дані доводи, апеляційний суд враховує, що при розгляді справи № 755/1155/18 за позовом ОСОБА_1 предметом спору було визнання укладеного між відповідачами договору дарування частини квартири удаваним та визнання, що правовідносини сторін регулюються договором міни, що свідчить про непослідовність та суперечливість позиції позивачки.

Це ж стосується її посилань у скарзі на те, що висновки суду про відповідність дарування волі сторін необгрунтовані, оскільки у договорі дарування відсутнє встановлення приватним нотріусом наміру сторін укласти договір дарування, бо як вказано у договорі це відповідає їх інтересам, що не думку скаржника свідчить про взаємовигоду договору, які грунтуються на на її хибних уявленнях про природу догвоору.

Посилання у скарзі на те, що сторони договору не перебувають у родинних стосунках, а є лише подругами, а тому у ОСОБА_2 не було будь-яких підстав дарувати нерухомість сторонній особі безпідставні.

Діюче законодавство не містить жодних обмежень у вчиненні дарування між особами, які не є родичами, як помилково вважає позивачка.

Доводи апеляційної скарги про те, що в ухваленні рішення брав часть суддя, якому позивачкою двічі було заявлено відвід, у задоволенні одного з яких було необгрунтовано відмовлено, оскільки при ухваленні рішення суддею допущено цілу низку процесуальних порушень, а інший залишено без розгляду, що ставить під сумнів безсторонність судді не грунтуються на приписах процесуального закону.

Відповідно до положень п.2 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

Колегія суддів вважає заявлені позивачкою судді підстави його відводу необґрунтованими. При цьому апеляційний суд звертає увагу, що згідно приписів ч.4 ст.36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями суду, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Доводи скарги про те, що судом безпідставно відмовлено у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, яка на думку суду є похідною від основної необгрунтовані. Висновки суду з цього приводу є вірними.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові), апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук

- 12 -

проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_16 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 17 жовтня 2022 року.

Головуючий

Судді: