Справа № 452/775/22 Головуючий у 1 інстанції: Казан І.С.
Провадження № 22-ц/811/2257/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта - адвоката Куяна М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства Самбірської міської ради «Житлово-експлуатаційний комбінат» на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04 серпня 2022 року (повний текст рішення складено 11 серпня 2022 року), у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Самбірської міської ради «Житлово-експлуатаційний комбінат» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

в квітні 2022 року ОСОБА_1 звернулась в суд з вказаним позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Комунального підприємства Самбірської міської ради «Житлово-експлуатаційний комбінат» (далі - КП СМР «Житлово-експлуатаційний комбінат») № 14/К від 03 березня 2022 року «Про звільнення працівників» згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України;

- поновити її на посаді майстра по експлуатації житлового фонду в Комунальному підприємстві Самбірської міської ради «Житлово-експлуатаційний комбінат»;

- стягнути із Комунального підприємства Самбірської міської ради «Житлово-експлуатаційний комбінат» середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначала, що до 03 березня 2022 року працювала у відповідача на посаді майстра. Звільнення з роботи вважає незаконним через порушення порядку проведення такого відповідно до статті 49-2 КЗпП України, оскільки їй не було запропоновано іншої посади, а також вивільнення працівників не було погоджено із первинною профспілковою організацією за три місяці до звільнення.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04 серпня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним у частині пункту 3 наказ Комунального підприємства Самбірської міської ради «Житлово-експлуатаційний комбінат» № 14/к від 03 березня 2022 року «Про звільнення працівників» згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Поновлено на роботі з 4 березня 2022 року ОСОБА_1 на посаді майстра по експлуатації житлового фонду в Комунальному підприємстві Самбірської міської ради «Житлово-експлуатаційний комбінат».

Стягнуто із Комунального підприємства Самбірської міської ради «Житлово-експлуатаційний комбінат» у користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу із 04 березня 2022 року по 04 серпня 2022 року у розмірі 51 015 грн 27коп.

Стягнуто із Комунального підприємства Самбірської міської ради «Житлово-експлуатаційний комбінат» в дохід держави судовий збір у розмірі 992 грн 40 коп.

У решті позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу Комунального підприємства Самбірської міської ради «Житлово-експлуатаційний комбінат» № 14/к від 03 березня 2022 року «Про звільнення працівників» згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України відмовлено за безпідставністю.

Судове рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (з відрахуванням із загальної присудженої суми) в розмірі 9 126 грн 76 коп. допущено до негайного виконання.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржило Комунальне підприємство Самбірської міської ради «Житлово-експлуатаційний комбінат, подавши у вересні 2022 року апеляційну скаргу, в якій просить рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04 серпня 2022 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, зменшивши цю суму на суму отриманої позивачкою матеріальної допомоги на випадок безробіття в розмірі 26 259 грн 56 коп. В іншій частині, рішення суду першої інстанції просить залишити без змін.

Аналіз змісту апеляційної скарги свідчить, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення, в оскарженій частині, поза увагою суду першої інстанції залишилися те, що після звільнення позивачки нею отримано матеріальну допомогу на випадок безробіття на загальну суму 26 259 грн 56 коп. від Самбірського місцевого центру зайнятості, що є у розумінні Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» компенсацією заробітної плати. Відтак, така необґрунтовано включена судом до середнього заробітку, стягнутого за час вимушеного прогулу позивачки. На підтвердження наведених доводів посилається на роз`яснення, які містяться в абзаці 2 пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів».

В жовтні 2022 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, підписаний адвокатом Захарко Юлією Юріївною з накладенням ЕЦП.

У відзиві міститься прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, і такий мотивований законністю та обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представник апелянта, який з`явився до суду апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав у цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з частиною третьою статті 117 КЗпП України, яку було виключено на підставі Закону України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 20 грудня 2005 року № 3248-IV, в разі, якщо звільнений працівник до одержання остаточного розрахунку стане на іншу роботу, розмір зазначеної в частині першій цієї статті компенсації зменшується на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

Аргументи додаткового пояснення до апеляційної скарги з посиланням на пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, оскільки вказані положення, які визначають, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час, зроблені з урахуванням вимог частини третьої статті 117 КЗпП України, яку було виключено на підставі Закону України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 20 грудня 2005 року № 3248-IV.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 219/14256/18 (провадження № 61-11744св21) викладено такий висновок: «Аргументи касаційної скарги з посиланням на пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, оскільки вказані положення, які визначають, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час, зроблені з урахуванням вимог частини третьої статті 117 КЗпП України, яку було виключено на підставі Закону України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 20 грудня 2005 року № 3248-IV»

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 674/1778/15-ц (провадження № 61-14783св18) викладено такий висновок: «Доводи касаційної скарги про необхідність зменшення суми середнього заробітку на суму отриманої позивачем допомоги по безробіттю у розмірі 14878,84 грн є необґрунтованими, оскільки законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу».

Аналогічна правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16, від якої Велика Палата Верховного Суду на даний час не відступила.

Стягуючи з КП СМР «Житлово-експлуатаційний комбінат» на користь позивачки середній заробіток (правильність розрахунку якого відповідачем не оспорюється, що підтвердив представник в суді апеляційної інстанції) за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції, керуючись положеннями статті 27 Закону України «Про оплату праці» та нормами Порядку № 100 дійшов обґрунтованого висновку, що стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу саме у розмірі 51 015 грн 27 коп., без вирахування з цієї суми отриманої позивачкою матеріальної допомоги на випадок безробіття в розмірі 26 259 грн 56 коп.

Доводи апеляційної скарги вірних висновків суду не спростовують.

Відповідно до положень частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 9901/407/19 вказано, що «суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі №359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19».

Аналіз змісту резолютивної частини рішення суду першої інстанції свідчить, що стягуючи з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та допускаючи до негайного виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць, місцевий суд не вказав про те, що із стягнутих сум підлягають утриманню податки та збори, передбачені законодавством, що призвело до правової невизначеності, яку суд апеляційної інстанції усуває шляхом викладення відповідних пунктів резолютивної частини рішення в новій редакції.

В решті рішення суду слід залишити без змін

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Колегія суддів прийшла до висновку про зміну судового рішення з підстав викладених вище шляхом викладення абзаців 4 та 7 резолютивної частини рішення у новій редакції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки судом апеляційної інстанції змінено оскаржуване рішення лише шляхом викладення окремих абзаців його резолютивної частини в новій редакції, підстави для зміни розподілу судових витрат, а також здійснення їх розподілу за розгляд справи судом апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Комунального підприємства Самбірської міської ради «Житлово-експлуатаційний комбінат» задовольнити частково.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04 серпня 2022 року змінити шляхом викладення абзаців 4 та 7 резолютивної частини в такій редакції:

«Стягнути із Комунального підприємства Самбірської міської ради «Житлово-експлуатаційний комбінат» у користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу із 04 березня 2022 року по 04 серпня 2022 року у розмірі 51 015 грн 27коп. з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Судове рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (з відрахуванням із загальної присудженої суми) в розмірі 9 126 грн 76 коп. з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів, допустити до негайного виконання».

В решті рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич