П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2022 року м. Київ

Справа № 367/8239/20

Провадження: № 22-ц/824/10569/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Вербової І.М., Нежури В.А.,

секретар Івасенко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 липня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Мерзлого Л.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Бучанської міської ради Київської області, третя особа: Комунальне підприємство «Бучанське управління житлово-комунального господарства», про встановлення факту постійного проживання з наймачем, зміну договору найму житлового приміщення та визнання наймачем квартири,

в с т а н о в и в :

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, обґрунтувавши його тим, що її бабуся ОСОБА_2 була основним наймачем однокімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Дана квартира є комунальною власністю. До складу сім`ї наймача входила її донька ОСОБА_3 (мати позивачки). Ордер на квартиру був виданий 02.12.1967 року. 20.02.1970 року її мати, ОСОБА_3 , уклала шлюб, в якому народилась вона, ОСОБА_1 . З народження вона також була зареєстрована у вищевказаній квартирі, але у 1999 році знялась з місця реєстрації у м. Буча та зареєструвалась за адресою: АДРЕСА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_6 та ІНФОРМАЦІЯ_7 у неї, позивачки, народились діти - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Оскільки допомоги від батьків дітей вона не отримувала, переїхала до матері ОСОБА_6 та продовжила проживати разом з нею та дітьми. ІНФОРМАЦІЯ_1 її мати, ОСОБА_6 , померла. Позивачка взяла на себе всі витрати по похованню матері. Після смерті матері з квітня 2018 року до грудня 2019 року вона разом з неповнолітніми дітьми продовжувала проживати у вказаній квартирі, утримувала її, та, фактично, здійснювала всі обов`язки наймача. Зазначила, що вказана квартира є єдиним її та її дітей місцем проживання. Звернувшись до відповідача щодо зміни договору найму жилого приміщення на неї, вона, ОСОБА_1 , отримала відмову через відсутність документів, які б підтверджували факт спільного мешкання з основним наймачем. Згідно довідок Бучанської міської ради Київської області від 08.10.2019 року у спірній квартирі були значний час зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , але у грудні 2019 року співробітники КП «Бучанське управління житлово-комунального господарства» Бучанської міської ради вигнали її з дітьми з квартири та викинули всі її особисті речі. За викладених обставин, просила суд встановити факт постійного проживання та ведення спільного господарства ОСОБА_1 з ОСОБА_6 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати ОСОБА_1 наймачем жилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , замість попередніх наймачів - ОСОБА_6 та ОСОБА_2 ; зобов`язати Бучанську міську раду укласти з ОСОБА_1 договір найму жилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28 липня 2022 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання з наймачем, зміну договору найму житлового приміщення та визнання наймачем квартири відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що її виселення з квартири відбулось з порушенням норм діючого законодавства та без відповідного рішення суду. Зазначила, що в спірній квартирі також проживав та був зареєстрований її дядько - ОСОБА_7 , за яким вона доглядала. Також повідомила, що вона частково сплачувала платежі за комунальні послуги за квартиру АДРЕСА_3 , що підтверджує факт її проживання у даному жилому приміщенні. Додатково зауважила, що вона зверталась до КП «Бучанський сервіс-центр документ» за послугою щодо видачі технічного паспорту на дану квартиру, що свідчить про вжиття нею дій щодо початку приватизації вказаного житла. Зазначила, що в ході розгляду справи судом першої інстанції Бучанською міською радою було подано відзив на позовну заяву з порушенням строку, встановленого ухвалою суду. Клопотання про поновлення пропущеного строку на подачу відзиву відповідачем не подавалось, тому прийняття судом даного відзиву є процесуальним порушенням.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 12 вересня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення скаржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 є бабусею позивачки ОСОБА_1 , ОСОБА_6 є її матір`ю, а ОСОБА_7 її дядьком.

02.12.1967 року ОСОБА_2 видано ордер на вселення в квартиру АДРЕСА_3 у складі сім`ї: ОСОБА_8 , її донька ОСОБА_9 , зять ОСОБА_10 .

20.02.1970 року ОСОБА_9 уклала шлюб з ОСОБА_11 та змінила прізвище на « ОСОБА_12 ».

У шлюбі у ОСОБА_6 та ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась донька ОСОБА_6 .

ОСОБА_2 , 1917 року народження, була зареєстрована в спірній квартирі АДРЕСА_3 до 19.09.1995 року.

Також, в спірній квартирі АДРЕСА_3 з 10.12.1969 року по теперішній часзареєстрований ОСОБА_7 , 1947 року народження.

ОСОБА_6 , 1942 року народження, та ОСОБА_1 , 1971 року народження були зареєстровані в спірній квартирі до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Києві померла ОСОБА_6 .

У травні 2019 року помер ОСОБА_7 .

За інформацією Комунального підприємства «Бучанське управління житлово-комунального господарства» станом на 01.02.2021 року особовий рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_7 .

Згідно довідки про (склад сім`ї) зареєстрованих осіб від 05.02.2021 № 2303/170 станом на 05.02.2021 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований ОСОБА_7 , 1947 р.н. Інших зареєстрованих осіб за даною адресою немає.

Згідно листа Бучанського районного управління поліції ГУНП в Київській області № 1 від 08.02.2021 № 170 109/1403/01-2021, 11.05.2019 року о 10.12 год. до Ірпінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області надійшло повідомлення зі служби «102» від громадянина ОСОБА_13 наступного змісту:«співробітника ОСОБА_7 , 71 рік, тиждень не було на роботі, а сьогодні, коли прийшли за адресою його проживання: АДРЕСА_1 , з квартири чути трупний запах, у співробітника родичів немає, просить наряд поліції.» Вказане звернення зареєстроване до інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» (журналі єдиного обліку) Ірпінського ВП ГУНП в Київській області за № 10508 від 11.05.2019 року. На місці події працювала слідчо-оперативна група Ірпінського ВП. По даному факту слідчим відділом Ірпінського ВП було відкрите кримінальне провадження № 0000898 від 11.05.2019, ч. 1 ст. 115 ККУ.

Згідно листа КП «Бучанське управління житлово-комунального господарства» Бучанської міської ради від 08.02.2021 № 123 «…11.05.2021 року до КП«Бучанське управління житлово-комунального господарства» звернулась громадянка ОСОБА_14 , та повідомила, що є співробітником громадянина ОСОБА_7 , 1947 р.н., також повідомила, що ОСОБА_7 декілька днів не з`являється на роботі та просила відкрити його квартиру, щоб перевірити що сталося з ОСОБА_7 та співробітниками було зателефоновано на номер «102» і викликано поліцію.

11.05.2019 головний інженер КП «Бучанське управління житлово-комунального господарства» - ОСОБА_15 , лицювальник-плиточник КП «БУЖКГ», ОСОБА_16 в присутності працівників поліції, депутата Бучанської міської ради VII скликання ОСОБА_17 та ОСОБА_14 прибули до вищезазначеної адреси. Двері квартири АДРЕСА_3 були зачинені. Коли двері відкрили, то в квартирі виявили труп гр. ОСОБА_7 з ознаками розкладання, також вся квартира була засмічена різним мотлохом, твердими побутовими відходами, в квартирі був сморід та повна антисанітарія. Квартиру було опломбовано та на даний час в квартирі ніхто не проживає. Організацією поховання займались колеги померлого, договір-замовлення організації та проведення поховання уклала ОСОБА_14 , яка здійснила оплату за надані послуги з поховання.

Згідно копії Декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, що укладена з КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 Дарницького району м. Києва», ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_4 , та звертається за первинною медико-санітарною допомогою за місцем проживання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що позивачка не довела свого вселення у квартиру за згодою квартиронаймача та не довела факту утримання квартири в належному стані, оплату квартплати та інших комунальних послуг зі спільних коштів. Позивачка, зберігаючи за собою постійне місце проживання у квартирі АДРЕСА_5 , фактично не проживала у спірній квартирі, а тому не набула і не могла набути права користування квартирою АДРЕСА_3 .

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частинами першою та другою статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

За положеннями статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача (частина перша статті 106 ЖК Української РСР).

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

При цьому, під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

Частиною другою статті 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 759/9229/19 Верховний Суд за подібних фактичних обставин справи зазначив, що належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції на підставі належно оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановивши характер спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачкою факту її вселення у спірне приміщення та те, що спірне приміщення було постійним місцем її проживання.

Матеріали справи свідчать, що позивачка у жовтні 1993 року знялась з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєструвала своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , яке є дійсним по теперішній час. За вказаною адресою також зареєстрована і донька позивачки ОСОБА_4 з 27.11.2001 року, тобто, з народження.

Одночасно з позивачкою, знялась з реєстрації у спірній квартирі її мати ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 у м. Києві.

На момент смерті мати позивачки - ОСОБА_6 , остання не була зареєстрована в спірній квартирі, і відповідно, не могла укласти договір найму квартири.

Встановлені вище обставини спростовують доводи позивачки щодо її проживання у спірній квартирі разом з матір`ю та дітьми до 2019 року.

Єдиним, хто був зареєстрованим та проживав у спірній квартирі, був дядько позивачки ОСОБА_7 , який помер у травні 2019 року, при цьому, тривалий час після смерті його труп знаходився у квартирі, і, лише за зверненням його колег квартиру було відкрито, а труп зі значними ознаками розкладання направлено на розтин.

Посилання скаржника на те, що вона доглядала за дядьком ОСОБА_7 є безпідставними, оскільки особи, які вселились в квартиру з метою здійснення догляду за хворими родичами, є тимчасовими мешканцями і самостійного права користування житлом не набувають.

При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження факту вселення позивачки у спірне житло та постійного проживання як з матір`ю, так і її дядьком, та ведення ними спільного господарства.

Часткова сплата платежів за комунальні послуги за спірною адресою не можуть бути належним доказом та не свідчить про постійне проживання позивачки за вказаною адресою. Напроти, така обставина спростовується наявністю заборгованості за спожиті комунальні послуги.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції і посилання скаржниці на прийняття судом відзиву на позовну заяву, який поданий з порушенням строку, встановленого ухвалою суду, оскільки згідно ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Вказане порушення не призвело до неправильного вирішення справи, суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків районного суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За наведених обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 липня 2022 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 07 жовтня 2022 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді І.М. Вербова

В.А. Нежура