Дата документу 18.10.2022 Справа № 334/9085/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1940/22 Головуючий у 1-й інстанції: Добрєв М.В.
Є.У.№ 334/9085/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Рикун А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін ОСОБА_4 , після смерті якого залишилося спадщина, до складу якої увійшла квартири АДРЕСА_1 . 31 серпня 2012 року батько склав заповіт, яким все своє майно заповів позивачеві. 17 серпня 2020 року у приватного нотаріуса м. Києва він склав заяву про прийняття спадщини після смерті батька, проте не відправив її до м.Запоріжжя, т.я. мав намір зробити це пізніше. У передбачений законом шестимісячний строк він так і не подав заяву про прийняття спадщини, оскільки з липня 2019 року проживає у Люксембурзі, де відсутнє посольство (консульство) України, у лютому 2020 року у нього народився син, з кінця серпня 2020 року погіршилася епідеміологічна ситуація з пандемією COVID-19 у Європі, дружина завагітніла другою дитиною, з грудня 2020 року по лютий 2021 року він періодично страждав на підвищення артеріального тиску. Посилаючись на вказані обставини, просив суд визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини протягом п`яти календарних місяців з дня набрання рішенням суду законної сили, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2022 року відмовлено у задоволенні позову.

Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів наявності перешкод й об`єктивних труднощів та їх існування, які б унеможливили своєчасно подати заяву про прийняття спадщини.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про відсутність поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини. Перебування за межами України, знаходження на утриманні малолітньої дитини і вагітної дружини, загострення епідеміологічної ситуації в Європі, на думку позивача, були об`єктивною перешкодою для своєчасного подання заяви про прийняття спадщини. Зазначає, що строк пропуску подання заяви є незначним. На думку позивача, судом порушена воля спадкодавця.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив відмовити у задоволені апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою та такою, що не спростовує правильних висновків суду першої інстанції. Просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін ОСОБА_4 , після смерті якого залишилася спадщина, до складу якої увійшла двокімнатна квартира в АДРЕСА_2 (т.1, а.с.24, 25-31).

Спадкоємцями першої черги є діти спадкодавця ОСОБА_1 , зареєстрованим місцем постійного проживання якого є м. Київ, та ОСОБА_2 , який постійно проживає та зареєстрований в м. Запоріжжі.

31 серпня 2012 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, все, що буде належати йому на день смерті, він заповів сину ОСОБА_1 (т.1, а.с.34).

З липня 2019 року ОСОБА_1 проживає в ОСОБА_5 , де працює в ТОВ «JASMIN IP».

Про смерть свого батька позивач дізнався 14 серпня 2020 року, коли перебував в Україні, що визнавалося сторонами у суді першої інстанції.

17 серпня 2020 року ОСОБА_1 склав заяву про прийняття спадщини після смерті батька, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (т.2, а.с. 14 зворот). Проте вказана заява була подана до Третьої запорізької державної нотаріальної контори після перебігу шестимісячного строку з дня відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини завчасно - 15 січня 2021 року (т.2, а.с.11).

Постановою державного нотаріуса Третьої запорізької нотаріальної контори від 04 березня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 за пропуском строку для прийняття спадщини.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку на прийняття спадщини ОСОБА_1 посилався на те, що з липня 2019 року він фактично проживає за межами України, у лютому 2020 у нього народилася дитина, з серпня 2020 погіршилася епідеміологічна обстановка, викликана пандемією COVID-19, дружина завагітніла другою дитиною, тощо, що унеможливило своєчасно подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори міста Запоріжжя.

На підтвердження доводів про роботу у Люксембурзі, народження сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 і доньки ОСОБА_7 08.06.2021, запровадження дистанційного режиму роботи в ТОВ «JASMIN IP» з березня 2020 позивачем надані відповідні письмові докази (т.1, а.с.36-102).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що у позивача, який є спадкоємцем за заповітом, не було перешкод для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька в шестимісячний строк, а наведені ним причини пропуску є неповажними.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Призначення спадкоємця є правом заповідача, визначеним частиною першою статті 1235 ЦК України.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 2003, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України.

Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі №643/3049/16-ц (провадження № 61-39398св18), від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20 (провадження № 61-14038св20), від 03 березня 2020 року у справі № 145/148/20 (провадження № 61-16153св20).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Закон не містить вичерпного переліку обставин, які можуть бути визнані поважними причинами, з яких спадкоємець не подав заяву про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк, однак ці обставини мають бути такими, що унеможливлювали або утруднювали її своєчасне подання.

Установивши, що позивач є спадкоємцем за заповітом і не довів належними і допустимими доказами наявність причин, пов`язаних з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами на подання заяви про прийняття спадщини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Перебування ОСОБА_1 за межами України не позбавляло його можливості подати заяву про прийняття спадщини поштою, як передбачено п.207 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

14 серпня 2020 року позивач перебував у Києві, 17 серпня 2020 оформив заяву про прийняття спадщини в нотаріальній конторі м.Києва, а отже він мав об`єктивну можливість направити таку заяву в нотаріальну контору м. Запоріжжя в установлений законом шестимісячний строк. Відсутність посольства (консульства) України на території Люксембургу не є непереборною причиною, яка б унеможливила реалізацію позивачем свого права своєчасно подати таку заяву.

Знаходження на утриманні позивача малолітньої дитини і вагітної дружини не може вважатися підставою для визнання поважними причинами пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки таку заяву мав подати особисто чи надіслати поштою саме позивач, а не його дружина.

Посилання апелянта на погане самопочуття, погіршення епідеміологічної обстановки у Європі не спростовує висновків суду першої інстанції. Строк для прийняття спадщини становить шість місяців, належних і допустимих доказів на підтвердження того, що періодичне підвищення тиску змінило звичайний спосіб життя і унеможливило своєчасне подання відповідної заяви до нотаріальної контори матеріали справи не містять. Позивач приїздив в Україну у серпні 2020 року під час погіршення епідеміологічної обстановки в Європі, а отже мав реальну можливість подати відповідну заяву до нотаріальної контори.

Посилання ОСОБА_1 на те, що судом першої інстанції порушено волю спадкодавця, є безпідставними, оскільки позивач як спадкоємець за заповітом не вжив передбачених законом заходів до прийняття спадщини і виконання волі свого батька.

У зв`язку з цим безпідставними є доводи скарги про те, що суд дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і зводяться до необхідності переоцінки доказів.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2022 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді А.В. Дашковська

Г.С. Подліянова