Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 754/14389/191
Номер провадження 22-ц/824/9075/2022
Головуючий у суді першої інстанції І. А. Галась
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
02 листопада 2022 року місто Київ

Справа №754/14389/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Желепи О. В., Шкоріної О. І .

секретар судового засідання Сіра Ю. М.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2022 року, ухваленеу складі судді Галась І. А., в приміщенні Деснянського районного суду м. Києва, повне рішення складено 30 червня 2022 року

у с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_2 про визнання дій незаконними, такими, що порушують таємницю особистого життя, стягнення моральної та матеріальної шкоди, мотивованим тим, що у провадженні СВ Деснянського УП ГУНП в м. Києві перебуває кримінальне провадження № 008378 від 29.06.2017 за ч. 1 ст. 185 КК України. Під час досудового слідства ОСОБА_2 , з метою обґрунтування своєї непричетності до вчиненого злочину надав аудіо диск з розмовою приватного характеру між нею та її цивільним чоловіком ОСОБА_3 . Розмова відбувалася за відсутністю інших осіб та дозвіл на розповсюдження предмету розмови ні вона, ні інший учасник розмови відповідачеві не надавали. Даний диск був приєднаний до письмової заяви відповідача, написаної ним власноручно, наданий слідчому Миронову О.С. у вказаному кримінальному провадженні. Позивач вказує на те що інформація, яка міститься на диску є інформацією про приватне, особисте життя, статеві стосунки, стан здоров`я, яке захищене нормами Конституції України та ЦК України. Уважає, що інформація, поширена щодо неї відповідачем, по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про її особисте життя, заходи лікування, порушення загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі, та такою, що на її переконання, порушує її немайнові права, та по-друге не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Зокрема позивач уважає, що поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку її особи в очах правоохоронців, оточуючих, порушивши її честь, гідність та ділову репутацію, оскільки професія економіста є соціально важливою, передбачає постійні контакти з людьми, чим ОСОБА_2 завдано шкоди її немайновим інтересам. Також вказувала на те, що через незаконні дії відповідача вона змушена була звертатися до лікарів та проходити курс лікування, витрачаючи значні кошти. З урахуванням викладеного просила суд визнати дії відповідача по наданню 06 серпня 2018 року слідчому СВ Деснянського УП ГУ НП в м. Києві Миронову О. С. диску з аудіо записом розмов ОСОБА_1 такими, що порушують таємницю особистого життя та стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду у розмірі 3 955,00 грн та моральну шкоду за порушення таємниці особистого життя в розмірі 25 000,00 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2022 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що для визначення інформації негативної достатньо щоб позивач вважав, що така інформація порушує її немайнові права. Інформація, що міститься на диску носить по відношенню до неї негативний характер, а тому, на думку апелянта, вона є недостовірною та такою, що порушує її честь, гідність та ділову репутацію. Уважає, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції не взяв до уваги, що поширення інформації хоча б одній особі, зокрема слідчому, згідно із законодавством є розповсюдженням - поширенням інформації, а тому у суду були підстави для задоволення позову. Безпідставною вважає відмову суду у задоволенні вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оскільки поширенням інформації про особисте життя, лікування завдано шкоду її немайновим інтересам, так як відповідач створив негативну соціальну оцінку її особи в очах правоохоронців, оточуючих, порушивши її честь, гідність, так як професія економіста, якою вона володіє, є соціально важливою, передбачає постійні контакти з людьми.

Відповідач ОСОБА_2 своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористався.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити їх з викладених підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважає її безпідставною, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частинами першою та другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Положеннями частин першої та другої статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 слідчому Деснянського УП ГУ НП у м. Києві Миронову О. С. було передано аудіо запис розмови чоловіка та жінки, в межах кримінального провадження № 0008378 від 29.06.2017.

Постановою слідчого Деснянського УП ГУ НП у м. Києві Миронова О. С. від 30 листопада 2018 року кримінальне провадження № 0008378 від 29.06.2017 закрито у зв`язку з відсутністю в діях складу кримінального правопорушення. Даною постановою також встановлено, що у 2017 році до ЄРДР було помилково внесено відомості, оскільки за аналогічною подією старшим слідчим Деснянського УП ГУ НП у м. Києві згідно ст. 106 КК України особу було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Як зазначає позивач, аудіо запис розмови чоловіка та жінки, переданий ОСОБА_2 слідчому в межах кримінального провадження №0008378 від 29.06.2017, відповідає роздруківці, що знаходиться в матеріалах справи (а. с. 64-67, т. І).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. Суд вважав, що позивач не довела належними та допустимими доказами поширення відповідачем щодо неї недостовірної інформації, яка порушує її права на особисте життя. При цьому суд зазначив, що сам факт передачі аудіо запису розмови позивача з іншою особою чоловічої статі (ймовірно ОСОБА_6 ) слідчому Деснянського УП ГУ НП у м. Києві Миронову О. С. в межах проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні №0008378 від 29.06.2017 в якості доказу не може вважатися порушенням права позивача на особисте життя. А тому суд вважав відсутніми підстави і для задоволення заявлених вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Колегія суддів вважає такі висновки суду законними і обґрунтованими, такими що відповідають встановленим у справі обставинам, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Положеннями частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, а статтями 297, 299 ЦК України передбачено право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканість ділової репутації.

Згідно з частинами першою, четвертою, шостою та сьомою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Як вбачається, спір у даній справі стосується визнання дій відповідача по наданню слідчому диску з аудіо записом розмов позивача такими, що порушують таємницю особистого життя позивача, а також стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої у зв`язку з розповсюдженням такої інформації. Позовних вимог щодо захисту честі, гідності та ділової репутації позивачем не заявлялось і таки вимоги не були предметом розгляду суду першої інстанції.

Так, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ст. 277 ЦК України).

При вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації суд повинен забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу з іншого боку.

Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Положеннями частин першої, п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 , звернувшись до суду із позовом, просила визнати дії ОСОБА_2 по наданню 06 серпня 2018 року слідчому СВ Деснянського УП ГУ НП в м. Києві Миронову О. С. диску з аудіо записом розмов ОСОБА_1 такими, що порушують таємницю її особистого життя, вказувала на те, що відповідач поширив інформацію в орган державної влади без її згоди, де слідчий та безліч число громадян України мали можливість переглянути, прослухати та побачити такі відомості про неї, її особисте життя, стан здоров`я тощо, що беззаперечно порушує її немайнові права на честь, гідність і ділову репутацію.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 здійснив передачу диску із аудіо записом розмови позивача з іншим чоловіком слідчому Деснянського УП ГУ НП у м. Києві Миронову О. С. в межах проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0008378 від 29.06.2017 в якості доказу. Такі дії ОСОБА_2 було здійснено виключно для підтвердження своїх показань, наданих слідчому у рамках вказаного кримінального провадження та з метою перевірки слідчим певних обставин кримінального провадження.

За таких обставин, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановив відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , пред`явленного до ОСОБА_2 .

Посилання позивача на ту обставину, що надана слідчому інформація, що міститься на диску, є у вільному загальному доступі громадян України не відповідає дійсності, так як матеріали кримінального провадження, зібрані слідчим під час проведення досудового розслідування не підлягають розголосу, не доводяться до відома громадян України, а лише перевіряються під час здійснення слідчим процесуальних дій в рамках конкретного кримінального провадження та можуть бути відомі лише учасникам кримінального провадження. Крім того, матеріалами справи підтверджується, що кримінальне провадження № 0008378 від 29.06.2017 було закрито постановою слідчого Деснянського УП ГУ НП у м. Києві Миронова О. С. від 30 листопада 2018 року.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції, вірно вважав, що факт передачі аудіо запису розмови позивача з іншою особою чоловічої статі (ймовірно ОСОБА_6 ) слідчому Деснянського УП ГУ НП у м. Києві Миронову О. С. в межах проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0008378 від 29.06.2017 не може вважатися порушенням права позивача на особисте життя. Всебічне, повне, об`єктивне та безпосереднє дослідження наявних у справі доказів судом апеляційної інстанції не дає підстав для висновку, що вказана інформація є негативною або недостовірною та такою, що порушує права позивача на особисте життя, оскільки сам відповідач будь-яких висловлювань щодо особистого життя позивачки не вчиняв, а на диску міститься розмова між самою позивачкою та іншою особою.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, встановивши відсутність належних та допустимих доказів того, що поширення інформації порушує особисті немайнові права позивача (таємницю особистого життя), а також ураховуючи конкретні обставини справи та те, що зазначена у інформація входила до предмету доказування у кримінальному провадженні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання дії відповідача по наданню 06 серпня 2018 року слідчому СВ Деснянського УП ГУ НП в м. Києві Миронову О. С. диску з аудіо записом розмов ОСОБА_1 такими, що порушують таємницю її особистого життя. Позивач не довела, що поширенням інформації про її особисте життя, лікування тощо завдано шкоду її немайновим інтересам, так що відповідач створив негативну соціальну оцінку її особи в очах правоохоронців, оточуючих. Такі твердження позивача є лише припущенням.

Щодо вимог позивача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, то підстави для їх задоволення відсутні, оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність та необґрунтованість вимоги про визнання дії відповідача по наданню 06 серпня 2018 року слідчому СВ Деснянського УП ГУ НП в м. Києві Миронову О. С. диску з аудіо записом розмов ОСОБА_1 такими, що порушують таємницю особистого життя.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною позивача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких не прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору та фактично зводяться до незгоди позивача із ухваленим судом рішенням та невірним тлумаченням норм закону.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 07 листопада 2022 року.

Судді

Л. Д. Поливач

О. В. Желепа

О. І. Шкоріна