ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5516/22 Справа № 204/4213/21 Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіної А.І Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційні скарги Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк

на заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2022 року,

по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2021 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 27 листопада 2006 року між АТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року, за яким позивач зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 53100 доларів США терміном до 27 листопада 2026 року, а остання зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язання за договором DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року між АТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_2 й ОСОБА_3 було укладено договір поруки в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 . Позивач свої зобов`язання за договором та угодою виконав надавши ОСОБА_1 кредит у розмірі 53100 доларів США, натомість позичальниця порушила вимоги кредитного договору, у зв`язку з чим станом на 21 березня 2014 року остання має заборгованість 17030,09 доларів США, що еквівалентно 136070 гривень 42 копійки. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2014 року у цивільній справі № 204/165/14-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ ПриватБанк заборгованість за кредитним договором DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року, у розмірі 136070 гривень 42 копійки, з яких: 114901 гривня 48 копійок заборгованість за кредитом, 2746 гривень 24 копійки заборгованість по процентам за користування кредитом, 18422 гривні 70 копійок пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання. Крім того, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ ПриватБанк судовий збір за подачу позову до суду у розмірі 1360 гривень 70 копійок. Вказано на те, що винесення зазначеного рішення суду не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язання та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. На даний час, прострочена сума заборгованості становить 14369,81 доларів США. Оскільки, з відповідачки було стягнуто заборгованість за кредитним договором за період часу з 27 листопада по 27 грудня 2013 року, то за період часу з 16 січня 2014 року (після подачі позовної заяви) по 27 квітня 2021 року з відповідачки підлягає стягненню заборгованість у розмірі 3138,13 доларів США, яка складається з 3 % річних від простроченої суми заборгованості, що за курсом НБУ від 27 квітня 2021 року становить 87396 гривень 92 копійки, яку позивач прохає стягнути разом із судовими витратами у розмірі 2270 гривень.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2022 року в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - відмовлено.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк на заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2022 року просить скасувати заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2022 року по справі № 204/4213/21 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ ПриватБанк задовольнити в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2022 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 листопада 2006 року між АТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 53100 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту.

В забезпечення вказаного кредитного договору між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір поруки DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року.

Також, в забезпечення вказаного кредитного договору між позивачем та відповідачкою ОСОБА_3 укладено договір поруки DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року.

Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом на 27 квітня 2021 року, за відповідачкою ОСОБА_1 перед позивачем утворилася заборгованість у сумі 3138,13 доларів США, яка складається з 3 % річних від простроченої суми заборгованості, що за курсом НБУ від 27 квітня 2021 року становить 87396 гривень 92 копійки.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Приписами ч. 2 ст. 1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 скористалася наданим кредитом, проте зобов`язання належним чином за Кредитним договором №DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року не виконала, в результаті чого виникла заборгованість.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2014 року у цивільній справі № 204/165/14-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року, у розмірі 136070 гривень 42 копійки, з яких: 114901 гривня 48 копійок заборгованість за кредитом, 2746 гривень 24 копійки заборгованість по процентам за користування кредитом, 18422 гривні 70 копійок пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання. Крім того, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» судовий збір за подачу позову до суду у розмірі 1360 гривень 70 копійок. Вказане рішення суду набрало законної сили 08 липня 2014 року.

Звертаючись з вказаним позовом до суду першої інстанції позивач в обґрунтування своїх вимог посилався на норми статті 625 ЦК України та просив стягнути солідарно з відповідачів три відсотки річних від простроченої суми за кредитним договором DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року у розмірі 3138,13 доларів США, посилаючись при цьому на те, що на даний час рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 21 березня 2014 року по справі № 204/165/14-ц не виконано, а прострочена сума заборгованості становить 14369,81 доларів США.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

При цьому, передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. При цьому, розрахунок 3 % річних здійснюється з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16.

Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Однак, позивачем не надано суду першої інстанції жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 21 березня 2014 року по справі № 204/165/14-ц на теперішній час відповідачкою ОСОБА_1 не виконано та заборгованість за кредитним договором DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року в повному обсязі не погашена.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Приписами ч. 1 ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відсутність належних, допустимих та достатніх доказів того, що рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2014 року по справі № 204/165/14-ц на теперішній час відповідачкою ОСОБА_1 не виконано та заборгованість за кредитним договором DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року нею в повному обсязі не погашена, виключає можливість застосування судом першої інстанції до відповідачів відповідальності за порушення строків виконання грошового зобов`язання, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, щодо стягнення з них 3-х % річних, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь-яких достатніх підстав вважати, що відповідачка ОСОБА_1 на теперішній час не виконала рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 21 березня 2014 року по справі № 204/165/14-ц та не погасила заборгованість за кредитним договором № DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року, що давало б суду першої інстанції підстави притягнути відповідачів до передбаченої статтею 625 ЦК України відповідальності за порушення строків виконання грошового зобов`язання, під час розгляду даної справи судом першої інстанції не встановлено, оскільки в матеріалах справи такі докази відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У частині 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках.

При цьому, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, про що зазначено у частині 7 статті 81 ЦПК України.

Оскільки під час розгляду справи не доведено факту невиконання ОСОБА_1 рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2014 року по справі № 204/165/14-ц та факту наявності на теперішній час у останньої заборгованості перед позивачем, то у суду відсутні будь-які підстави вважати, що АТ «КБ «Приватбанк» має право вимагати стягнення з відповідачів на його користь трьох відсотків річних на суму боргу за кредитним договором DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року у розмірі 3138,13 доларів США.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що заявлені АТ КБ ПриватБанк позовні вимоги про стягнення з відповідачів 3% річних є недоведеними.

Оскільки відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно було порушено право позивача.

З огляду на наведене можна дійти висновку, що обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права є наявність достовірних даних про те, що право особи порушено, не визнане або оспорене іншою особою.

Однак, судом першої інстанції не встановлено порушення ОСОБА_1 прав позивача АТ КБ ПриватБанк й судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси осіб, при доведеності того, що відповідач порушив ці права.

Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ ПриватБанк, суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не надано суду жодних належних, допустимих та достатніх доказів того, що рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2014 року по справі № 204/165/14-ц на теперішній час відповідачкою ОСОБА_1 не виконано та заборгованість за кредитним договором не погашена, а тому позовні вимоги АТ «КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , трьох відсотків річних на суму боргу за кредитним договором DNUGGK70470133 від 27 листопада 2006 року, за період часу з 16 січня 2014 року по 27 квітня 2021 року, у розмірі 3138,13 доларів США, що за курсом НБУ від 27 квітня 2021 року становить 87396 гривень 92 копійки, задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позовних вимог та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані відповідачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк не містить.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк - залишити без задоволення.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова