Справа № 188/644/21
Провадження № 2/188/62/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2022 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді : Ніколаєвої І.К.

з участю секретаря

судового засідання : Фесик Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному провадженні в смт. Петропавлівка цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство « Банк Кредит Дніпро» (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що 12.02.2020 року між Публічним акціонерним товариством « БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» , що у зв`язку з внесенням змін до статутних документів, пов`язаних із зміною 15.08.2018 року, змінило назву на Акціонерне Товариство « БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та з ОСОБА_1 (далі за текстом відповідач,) було укладено кредитний договір №5118 ( далі кредитний договір ).

Відповідно до кредитного договору, банк надає Позичальнику грошові кошти у розмірі 74400 гривень, а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит в строк до 12.02.2025. У порушення умов кредитного договору, позичальник свої зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 30.04.2021 становить 113639.08 гривень, з яких

Поточні дані станом на 30.04.2021

- залишок строкового кредиту: - 72630, 11 грн.

- залишок нарахованих строкових відсотків - 0.00 грн.

- залишок нарахованих строкових комісій - 0.00 грн.

- залишок простроченого кредиту - 1011.37 грн.

- залишок прострочених відсотків - 0.47 грн.

- залишок прострочених комісій - 39 997, 13 грн.

Загальний залишок заборгованості 113 639,08 грн.

Дані обставини підтверджується розрахунком заборгованості, які додаються до позову.

Згідно ст..625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник,який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Ст. 629 ЦК України, передбачено, що Договір є обов`язковим для виконання сторонами згідно до ст.. 1049 ЦК України, Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася , та сплата процентів, належних йому.

З метою захисту порушеного права позивач звернувся до суду з даним позовом.

В судове засідання представник позивача не з`явився, надав до суду заяву, в якій просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, провести заочний розгляд справи без участі представника позивача та відповідачки на підставі наданих суду доказів.

Відповідач в судове засідання не з`явилась. Надала суду відзив на позовну заяву де зазначила, що позовні вимоги визнала частково та зазначила, що за позовними вимогами позивач вимагає від відповідача стягнення боргу за кредитним договором в розмірі 113 639,08 гривень в той же час як за договором визначено суму отриманих коштів в розмірі : 60 000,00 гривень.

Відповідачем було сплачено на рахунок позивач 9200,00 гривень двома рівними платежами по 4600,00 гривень від 06.08.2020 року та 17.08.2020 року, що підтверджується відповідним касовими квитанціями доданими до цього відзиву, але за розрахунками позивача такі сплати не враховано при обґрунтуванні позову. Отже сума боргу за основним зобов`язанням складає : 60 000,00 - 9200,00 = 51 800,00 гривень, яку відповідач визнає.

Згідно кредитного договору та паспорту споживчого кредиту від 12.02.2020 року визначено, що сума коштів кредиту, що підлягають отриманню ОСОБА_1 складає 60 000,00 гривень та сума додаткових послуг складає : 14 400,00 гривень, а отже сума основного кредиту при поверненні повинна складати : 74 400,00 гривень, така умова договору є нікчемною, адже не узгоджується з вимогами чинного законодавства та діючою судовою практикою, та відповідно не визнається стороною відповідача.

Аналогічно, згідно розрахунку наданого позивачем залишок прострочених комісій складає: 39 997,13 гривень, що також не узгоджується з вимогами чинного законодавства та діючою судовою практикою, в зв`язку з чим стороною відповідача також не визнаються у повному обсязі.

Обгрунтування нікчемності вимог щодо додаткових послуг та комісій за кредитним договором.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі N 524/5152/15-ц (провадження N 61-8862сво18) зробив висновок, що: "надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частинами 1, 2 ст. 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення кредитного договору № 5118 від 12.02.2020 року про сплату позичальником на користь банку комісій за обслуговування кредиту є нікчемними, оскільки такий платіж є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою"статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність", частиною четвертою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, а встановлення всупереч вимогам нормативно - правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні ч. 4 ст. 11. закону України «Про захист прав споживачів» (будь - які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі . Позивач вважає, що позов є необґрунтованим та заявлена позивачем до стягнення з відповідача комісія не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки такі послуги не є послугою у визначенні вказаного Закону, така позовна вимога в частині стягнення комісії належним чином не обґрунтована та недоведене позивачем належними та допустимими доказами, тому позовні вимоги в частині стягнення комісії задоволенню не підлягають.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті З ЦК України.

У частинах 1, 3 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до п. 22 ч. 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1- 12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

В зв`язку з частковим визнанням позовних вимог по цивільній справі № 188/644/21 за позовною заявою АТ «Банк кредит Дніпро» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, задовольнити вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Банк кредит Дніпро» за Кредитним договором №5118 від 12.02.2020 року боргу в розмірі 51 800,00 гривень.

Позивач отримавши відзив надав відповідь на відзив де зазначив, що 25.01.2022 на адресу AT «Банк Кредит Дніпро» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

У відзиві представник ОСОБА_1 зазначає про наступне, що:

1) Кредитні кошти видавалися на лікування хворої онуки;

2) Начебто відповідачем отримано кредитних коштів в сумі 60 000,00грн, а не в сумі 74 400,00 грн;

3) Що здійснена відповідачем часткова оплата на загальну суму 9200,00грн не врахована позивачем при обчисленні розрахунку заборгованості;

4) Зазначення в кредитному договору умови про сплату комісійної винагороди є нікчемним.

Вважають, що зазначені у відзиві аргументи та доводи безпідставні та такі, що не мають братися судом до уваги.

Суд дослідивши письмові позиції сторін та вивчивши наявні у матеріалах справи докази вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм ст.ст.6, 11, 525, 627, 629, 638 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Сторони є вільними в укладенні договору, зокрема у визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За змістом ст.ст.633, 634 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

За змістом ст.ст.1054, 1055, 1056-1 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Кредитний договір обов`язково укладається в письмові формі.

За змістом ст.ст.202, 205, 207, 626, 639 ЦК України договір, як різновид правочину, вважається таким, що вчинений у письмовій (електронній) формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно ст.1 Закону України Про споживче кредитування споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Положеннями ст.13 Закону України Про споживче кредитування передбачено, що договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України Про електронні документи та електронний документообіг , а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України Про електронну комерцію ).

Нормою ст.12 Закону України Про електронну комерцію встановлено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис , за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Частинами 12, 13 ст.11 Закону України Про електронну комерцію встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Статтями 5, 8 Закону України Про електронні документи та електронний документообіг визначено, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Частиною 7 ст.11 Закону України Про електронну комерцію визначено, електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України, ГК України, а також іншими актами законодавства.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Нормою ст.625 ч.1 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.

За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, вирішуючи питання щодо позовних вимог заява-згода №1150215 від 12 лютого 2020 року, який має змішаний характер та містить елементи кредитного договору, приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між сторонами даного договору, за умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку, користувалась цими кредитними коштами, однак їх не повернула в порядку ст.530 ч.2 ЦК України, що зумовило виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості за тілом кредиту, що підтверджується підписаною відповідачем Анкетою-заявою до Договору про надання банківських послуг, розрахунком заборгованості, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості лише за тілом кредиту та лише в розмірі 72 630 гривень 11 копійок, в іншій частині позовних вимог необхідно відмовити.

Частковість задоволення позову ґрунтується на тому, що як встановлено судом та вказувалось вище за текстом цього рішення, позивачем не подано суду жодного належного та допустимого доказу погодження сторонами таких умов кредитного договору як наведені в позові та в розрахунку заборгованості розміри процентів за користування кредитом, пені та комісії, заборгованість за якими позивач нараховує відповідачу та просить стягнути. Єдиним доказом, наданим позивачем на підтвердження означених умов кредитного договору, а отже і правильності розрахунку заборгованості у відповідній його частині, є роздруківка з Універсального договору банківського Обслуговування клієнтів-фізичних осіб У АТ «Банк Кредит Дніпро», заява-згода №1150215 на укладення Універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб та однак ці роздруківки суд не може прийняти як належний та допустимий доказ, оскільки остання не підписана відповідачем, а допис в кінці роздруківки про нібито їх (Умови обслуговування рахунків фізичних осіб) підпис споживачем (невідомо яким) шляхом накладення електронного цифрового підпису, з огляду на наявні матеріали цивільної справи, неможливо взагалі перевірити жодним чином, а отже підпис Умов саме відповідачем та саме такого змісту, який надано позивачем, викликає в суду обґрунтовані сумніви, а тому може сприйматись лише як припущення, на яких у відповідності до ст.81 ч.6 ЦПК України не може ґрунтуватись судове рішення. Відтак, надані позивачем суду в письмовій формі у вигляді роздруківки Умови обслуговування рахунків фізичних осіб не можуть бути прийняті судом до уваги в якості доказів по справі. Останнє, в свою чергу, зумовлює висновок суду про недоведеність заявлених позивачем таких умов укладеного між сторонами кредитного договору як розміри процентів за користування кредитними коштами, пені та комісії. А оскільки означені умови покладені в основу розрахунку кредитної заборгованості, заявленої до стягнення з відповідача, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за залишок простроченого кредиту в розміру 1 011.37 грн., залишок простроченої комісії 39 997,13 грн, залишок прострочених відсотків - 0.47 грн.

Не може бути самодостатнім доказом погоджених між сторонами умов кредитного договору (процентів, пені та комісії) розрахунок заборгованості, оскільки останній не є складовою кредитного договору та не може підмінювати собою його зміст.

Таким чином сума доведеного кредитного боргу, що підлягає стягненню з відповідача, становить 72 630,11 гривень.

Враховуючи Постанову Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі N 524/5152/15-ц, рішення Конституційного Суду України у справі від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 та керуючись ст. ст. 4, 5, 28,178 ЦПК України.

З урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17, які є обов`язковими для застосування у відповідності до частини четвертої статті 263 ЦПК України, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормами ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений останнім при зверненні до суду судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в сумі 1450, 98 гривень.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.6, 11, 15, 16, 202, 205, 207, 525, 526, 530, 610-612, 625-629, 633, 634, 638, 639, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, ст.ст.1, 13 Закону України Про споживче кредитування , ст.ст.11, 12 Закону України Про електронну комерцію , ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274-279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

-

УХВАЛИВ :

Позовну заяву, Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково .

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інпп. НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 на користь Акціонерного Товариства « БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», , заборгованість в розмірі 72 630 гривень 11 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити .

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інпп. НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 на користь Акціонерного Товариства « БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», , витрати, що складаються з судового збору в сумі 1450, 98 гривні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя І. К. Ніколаєва