КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/6523/2022 Доповідач - Рубан С.М
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органу державної влади, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органу державної влади, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди в сумі 966 288 грн 28 коп.

Посилається на те, що позивач з 19 квітня 2013 року є арбітражним керуючим відповідно до свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 839, виданого Міністерством юстиції України. Наказом Міністерства юстиції України № 830/5 від 13.03.2017 року анульовано свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), виданого позивачу.

Постановою Верховного Суду України від 23.07.2020 року у справі № 806/928/17 визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України № 830/5 від 13.03.2017 року та зобов`язано Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного реєстру арбітражних керуючих запис про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), виданого позивачу.

На момент винесення наказу від 13.03.2017 року про припинення дії свідоцтва Господарським судом Житомирської області прийнято рішення про усунення від виконання повноважень ліквідатора наступних боржників (банкрутів): приватного (орендного) сільськогосподарського підприємства «Котівське» - ухвала від 30.03.2017 року у справі № 4/110-Б; КП «Благоустрій» територіальної громади селища Попільня - ухвала від 12.04.2017 року у справі № 4/5007/2-Б/11; ТОВ «Селекційний центр «Україна» - ухвала від 21.03.2017 року у справі № 7/173-Б; кооперативно-державного поліського науково-виробничого селекційного центру по м`ясному скотарству «Росія» - ухвала від 04.04.2017 року у справі № 3/6-Б; Овруцького районного міжгосподарського об`єднання «Райагробуд» - ухвала від 04.07.2017 року у справі № 4/39-Б.

Посилається на те, що прийняттям протиправного наказу Міністерством юстиції України № 830/5 від 13.03.2017 року фактично заподіяно позивачу шкоду його правам та інтересам, які полягають у позбавленні його права на участь у справах про банкрутство як арбітражного керуючого, втрату честі, гідності, ділової репутації і позбавлення будь-яких засобів для існування.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 11 лютого 2022 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на те, що суд першої інстанції не позбавлений можливості перевірити освітньо - кваліфікаційний рівень судового експерта сектора досліджень у сфері інформаційних технологій Вінницького науково - дослідного експертно - криміналістичного центру МВС України Жука О.А. в офіційному реєстрі атестованих судових експертів Міністерства юстиції України, тобто не застосував правові норми, які підлягали застосуванню у даних правовідносинах, а визнав такий висновок експерта недопустимим доказом у справі.

Крім того, посилається на те, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не зазначено,що на підставі висновку № СЕ -19/102-21/8693 - ПС від 23 червня 2016 року ситуація, що досліджується за справою є психотравмувальною для позивача і йому завдані страждання - моральна шкода.

Посилається на те, що наказ Міністерства юстиції України № 830/5 від 13 березня 2017 року фактично порушив право позивача на працю.

Від представника Міністерства юстиції України - Волошиної Н.Л. надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник Міністерства юстиції України - Волошина Н.Л. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відсутні належні та допустимі докази порушення відповідачами прав позивача.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що наказом Міністерства юстиції України № 830/5 від 13.03.2017 року «Про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора)», виданого ОСОБА_1 було анульовано свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 839 від 19.04.2013 року (а.с. 10).

Постановою Верховного Суду від 23.07.2020 року скасовано постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 14.06.2017 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2017 року та ухвалено нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, треті особи - Головне територіальне управління юстиції у Вінницькій області, Дисциплінарна комісія арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) про визнання протиправним та скасування наказу, виключення з Єдиного реєстру арбітражних керуючих запису щодо застосування до нього дисциплінарного стягнення - задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України № 830/5 від 13.03.2017 року про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), виданого ОСОБА_1 19.04.2013 року № 839.

Зобов`язано Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного реєстру арбітражних керуючих запис про анулювання Свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 839 від 19.04.2013 року, виданого ОСОБА_1 (а.с. 17-19).

Оскільки, внаслідок прийняття протиправного наказу № 830/5 від 13.03.2017 року Міністерством юстиції України позивачу було заподіяно шкоду його правам та інтересам, які полягають у позбавленні останнього права на участь у справах про банкрутство як арбітражного керуючого, втрату честі, гідності, ділової репутації і позбавлення будь-яких засобів для існування, позивач вважає наявними підстави згідно зі ст. 23,1175 ЦК України для відшкодування моральної шкоди у розмірі 966 288 грн. 28 коп., виходячи з визначеного Господарським судом Житомирської області розміру оплати послуг ліквідатора у справах про банкрутство, а саме двох мінімальних заробітних плат за кожен місяць виконання повноваження ліквідатора, з дня його усунення від виконання повноважень ліквідатора до дня прийняття рішення суду про ліквідацію даних юридичних осіб.

У ст. 19 Конституції України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Стаття 1175 ЦК України дає підстави для висновку про її застосування у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується.

Виходячи з наведеного, загальновідомих ознак і властивостей нормативно-правового й індивідуального актів, оскаржуваний наказ Міністерства юстиції України № 830/5 від 13.03.2017 року за своєю суттю є індивідуальним актом, оскільки стосується прав та інтересів визначеної в акті особи, зокрема, позивача ОСОБА_1 , та ніяким чином не встановлює, змінює чи припиняє загальні правила регулювання однотипних відносини, а відтак не є нормативно-правовим актом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у справі відсутні підстави для застосування положення ст. 1175 ЦК України та посилання позивача на вказану норму, як на підставу відшкодування моральної шкоди є безпідставними.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Згідно з абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем належних та допустимих доказів обставин, викладених в позовній заяві щодо заподіяння йому моральної шкоди суду не надано, факт завдання йому моральної шкоди саме внаслідок протиправних дій відповідачів не доведено.

Суд першої інстанції вірно не врахував як доказ завдання моральної шкоди наданий позивачем висновок експерта № СЕ-19/102-21/8693-ПС від 23.06.2021 року, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 72 ЦПК України експертом може бути особа, яка володіє спеціальним знаннями, необхідними для з`ясування відповідних обставин справи. Експерт може призначатися судом або залучатися учасником справи. Експерт зобов`язаний дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок на поставлені йому питання.

Статтею 102 ЦПК України визначено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Згідно ч. 6 та 7 ст. 102 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з висновку експерта № СЕ-19/102-21/8693-ПС від 23.06.2021 року немає можливості встановити, що він підготовлений саме експертом, який має вищу психологічну освіту, кваліфікацію судового експерта з правом проведення психологічної експертизи за експертною спеціальністю 14.1 «Психологічні дослідження (свідоцтво № 17529, видане ЕКК МВС 04.09.2020), стаж експертної роботи з 2020 року, тобто особою, яка атестована та отримала кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому Законом України «Про судову експертизу», оскільки доказів на підтвердження зазначеного суду не надано та до вказаного висновку не долучено, у зв`язку з чим вказаний висновок не відповідає приписам статтей 76-81 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано як доказ завдання моральної шкоди наданий позивачем висновок експерта № СЕ -19/102-21/8693-ПС від 23 червня 2021 року, колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.

Як вбачається з наданого позивачем експертного висновку для проведення експертизи експертом було прийнято лише ті документи і пояснення, які подані позивачем та не проаналізовано всі докази які містяться в матеріалах справи.

Крім того, жодний з наданих позивачем документів для проведення експертизи на дає підстав експерту визначити психологічний стан дослідженої особи, оскільки медична документація позивачем не надавалась. Пояснення родичів є повністю ідентичними та ґрунтуються лише на констатації судових рішень щодо оскарження наказу Міністерства юстиції України, але ніяк не на характеристиці емоційного стану та поведінки позивача, що виключає можливість співставлення його емоційного стану до психотравмуючої події і після неї.

Тобто, наданий висновок експерта не є належним, достатнім та допустимим доказом на підтвердження завдання позивачу моральної шкоди.

(Постанова Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 752/23814/17-ц).

Твердження апеляційної скарги про те, що оскаржуваний наказ Міністерства юстиції України № 830/5 від 13 березня 2017 року фактично порушив право позивача на працю і він був позбавлений будь - яких засобів для існування колегія суддів не приймає до уваги, оскільки арбітражні керуючі є суб`єктами незалежної професійної діяльності та після анулювання свідоцтва позивач не був позбавлений можливості здійснювати будь - яку іншу діяльність.

Крім того, наказ Міністерства юстиції України № 830/5 від 13 березня 2017 року скасований у зв`язку з встановленням судом порушення процедури його прийняття, оскільки анулювання свідоцтва відбулось без накладення адміністративного стягнення, яке може бути підставою для такого анулювання, а не відсутності порушень у діях арбітражного керуючого під час здійснення повноважень.

Тобто, підставою для скасування наказу № 830/5 стало не протиправне і безпідставне притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, а те, що спірний наказ був прийнятий з порушенням процедури.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Othersv. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2022 року.

Головуючий

Судді