18.10.2022 Справа № 940/913/21
Провадження по справі № 6/940/17/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2022 року Тетіївський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Козуб І.С.

заявника ОСОБА_1

представника адвоката Кобижчи О.І.

представника адвоката Дубового І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Тетієві заяву представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Кобижчи Олександра Івановича про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню,

встановив:

Представник заявника ОСОБА_1 адвокат Кобижча О.І. звернувся до Тетіївського районного суду Київської області із заявою, в якій просить визнати судовий наказ Тетіївського районного суду Київської області від 10.08.2021 року в цивільній справі №940/913/21 таким, що не підлягає виконанню та стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 25000,00 гривень витрат, понесених на правничу допомогу.

В обґрунтування заяви зазначено, що 10.08.2021 року Тетіївським районним судом Київської області у справі № 940/913/21 виданий судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 щомісячно аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 27.07.2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Зважаючи на те, що дитина ОСОБА_2 проживає з батьком та перебуває на його повному утриманні, факт повернення виконавчого документу за заявою стягувача у зв`язку з відсутністю претензій та заборгованості, наявність спору між сторонами щодо місця проживання дитини, право на звернення до суду з вимогою про стягнення аліментів, яке є безумовним та абсолютним і належить особі, з якою проживає дитина, та яка забезпечує умови їх проживання, свідчить про відсутність у ОСОБА_1 суб`єктивного права вимоги видачі судового наказу про стягнення аліментів до ОСОБА_1 . За таких обставин, наявні підстави для визнання судового наказу Тетіївського районного суду Київської області від 10.08.2021 року в цивільній справі № 940/913/21 таким, що не підлягає виконанню.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник адвокат Кобижча О.І. заяву підтримали та просили її задовольнити.

Стягувач ОСОБА_1 у судове засідання не прибула, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник стягувача ОСОБА_1 адвокат Дубовий І.А. в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечував.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 10.08.2021 року Тетіївським районним судом Київської області виданий судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 щомісячно аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 27.07.2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Судовий наказ набрав законної сили 10.08.2021 року та був направлений на примусове виконання. (а. с. 20-21).

За заявою стягувачки ОСОБА_1 від 16.02.2022 року виконавчий документ, зокрема судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_2 , був повернутий на підставі п. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Зі змісту цієї заяви вбачається, що претензій до боржника стягувачка ОСОБА_1 не має, заборгованість зі сплати аліментів відсутня. (а. с. 41 т. 1).

Звертаючись до суду в інтересах ОСОБА_1 із заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, представник заявника адвокат Кобижча О.І. обґрунтував вимоги тим, що малолітня дитина ОСОБА_2 фактично проживає з батьком ОСОБА_1 і за змістом ст. 160 ЦПК України та ст. 181 СК України саме йому належить право вимагати сплати аліментів та відповідно відсутній обов`язок сплачувати аліменти.

На підтвердження факту проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 з батьком ОСОБА_1 надав суду копію Акту обстеження умов проживання, складеного 11.10.2021 року службою у справах дітей та сім`ї Святошинської РДА, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а. с. 24 т. 1). Крім того, надав копії фіскальних чеків та квитанцій про оплату послуг та купівлі продуктів харчування, одягу, ліків, шкільного приладдя тощо, що є підтвердження того, що дитина перебуває на повному матеріальному утриманні батька ОСОБА_1 (а. с. 95 т. 1 217 т. 3).

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Способом захисту права є передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права. Такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права і є результатом діяльності по захисту прав.

Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половину заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Статтею 173 ЦПК України визначено, що суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, в порядку встановленому статтею 432 ЦПК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

У постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі №2-4671/11 сформульовано правовий висновок, що підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, прийнято поділяти на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання й інші, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст. 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Отже, до підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Суд також бере до уваги те, що за змістом ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Однак, за обставинами цієї справи між її сторонами вбачається наявність спору щодо місця проживання дитини, що є перешкодою для звернення до суду із заявою про видачу судового наказу.

Враховуючи, що малолітня дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за межами України разом із батьком ОСОБА_1 , перебуває на його повному матеріальному утриманні, відсутність доказів участі стягувачки ОСОБА_1 в утриманні дитини, а також факт повернення виконавчого документу за заявою стягувачки ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю претензій та заборгованості у ОСОБА_1 , наявність неврегульованого спору між сторонами щодо місця проживання дитини, у стягувачки ОСОБА_1 фактично відсутні на даний час будь-які підстави для отримання щомісячно аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що є достатніми підставами для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Відтак, з огляду на наведені вище норми законодавства, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, досліджені докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 25000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу , суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи надано копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії СВ № 1022026, копію договору про надання правової допомоги, укладеного 17.08.2021 року між ОСОБА_1 та адвокатом Кобижча О.І.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу ( п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У постанові від 12 травня 2020 року по справі № 904/4507/18, обґрунтовуючи правові підстави стягнення витрат на професійну правову допомогу, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18, викладено висновок про те, що розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v.Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд бере до уваги, що у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Отже, беручи до уваги положення ЄСПЛ та практику Верховного Суду, виходячи із критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи обставини цієї справи, складність та категорію справи, наявність заперечення представника ОСОБА_1 адвоката Дубового І.А. щодо розміру витрат, суд дійшов висновку про те, що справедливим буде зменшення розміру витрат, понесених на надання професійної правничої допомоги до 5000,00 гривень, які підлягають стягненню із стягувачки ОСОБА_1 .

Разом з тим, як встановлено судом, ОСОБА_1 понесені судові витрати у виді судового збору за подання заяви в сумі 121 грн. 05 коп., що підтверджується відповідною квитанцією. (а. с. 1 т. 1).

Правові засади справляння судового збору, платники, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 1 ст. 3 цього Закону судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів; у разі ухвалення судового рішення передбаченого цим Законом. За своїм змістом вказаний перелік є вичерпним та розширювальному тлумаченню не підлягає.

Таке розуміння існуючого механізму правового регулювання ґрунтується на тому, що виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду, а позивачем уже сплачено судовий збір при зверненні до суду з позовом, або він мав пільги зі сплати такого збору.

Більш того, у ст. 4 Закону України «Про судовий збір» не визначено розміру ставки судового збору за подання заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Зважаючи на те, що за подання до суду заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, судовий збір не справляється, відтак відсутні підстави для стягнення понесених судових витрат у виді судового збору у розмірі 121,05 гривень із ОСОБА_1 .

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 4, 13, 76-81, 89, 133, 137, 160, 161, 173, 354, 423 ЦПК України, Законом України «Про судовий збір», суд

постановив:

Заяву представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Кобижчи Олександра Івановича про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, задовольнити частково.

Судовий наказ Тетіївського районного суду Київської області від 10.08.2021 року в цивільній справі № 940/913/21 за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 щомісячно аліментів на утримання дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку від дня звернення із заявою і до досягнення дитиною повноліття,визнати таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , понесені судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Дата складення повного тексту ухвали: 20 жовтня 2022 року.

Суддя С.В.МАНДЗЮК