ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/592/22 Справа № 180/1888/21 Суддя у 1-й інстанції - Хомченко С. І. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що при виконанні трудових обов`язків, внаслідок нещасного випадку, він отримав виробничу травму у вигляді здавлювання обох стегон, гематома в області правого колінного суглоба, розгинаюча контрактура правого колінного суглобу з порушенням функції суглубу 3-го ступеню, про що було складено Акт №31/6 Н-1 про нещасний випадок від 02 серпня 2006 року, пов`язаний з виробництвом.

Первинним оглядом МСЕК від 11 грудня 2006 року йому встановлено 10% втрати професійної працездатності. Повторно оглядом МСЕК від 19 лютого 2008 року йому встановлено 10% втрати професійної працездатності. Повторно оглядом МСЕК від 10 лютого 2011 року йому встановлено 10% втрати професійної працездатності з 01 січня 2011 року безстроково.

Позивач вважав, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я та йому завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що він змушений постійно проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, лікування, у зв`язку з чим, просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 60 000 грн.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2021 року частково задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з АТ «Марганецький ГЗК» на його користь моральну шкоду в розмірі 40 000 грн з утриманням податків та зборів, згідно чинного законодавства України. Також вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу та, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить його змінити, визначивши розмір присудженого відшкодування без утримання податків та зборів, при цьому, в іншій частині залишити без змін.

АТ «Марганецький ГЗК» також звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2021 року у даній справі скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідно до ст. 360 ЦПК України, АТ «Марганецький ГЗК», посилаючись на те, що доводи скарги є безпідставними, просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Позивач не скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу відповідача у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень, тому справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача, станом на 05 червня 2006 року.

05 червня 2006 року з ОСОБА_1 , при виконанні трудових обов`язків, стався нещасний випадок, внаслідок чого він отримав травму у вигляді здавлювання обох стегон, гематома в області правого колінного суглоба, розгинаюча контрактура правого колінного суглобу з порушенням функції суглубу 3-го ступеню, про що було складено Акт №31/6 Н-1 про нещасний випадок від 02 серпня 2006 року, пов`язаний з виробництвом.

Первинним оглядом МСЕК від 11 грудня 2006 року ОСОБА_1 встановлено 10% втрати професійної працездатності.

Повторно оглядом МСЕК від 19 лютого 2008 року ОСОБА_1 встановлено 10% втрати професійної працездатності.

Повторно оглядом МСЕК від 10 лютого 2011 року ОСОБА_1 встановлено 10% втрати професійної працездатності з 01 січня 2011 року безстроково.

Задовольняючи частково даний позов, суд першої інстанції вважав доведеним, що виробнича травма позивача, яка завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникли з вини АТ «Марганецький ГЗК», яким було допущено порушення трудового процесу, що у свою чергу підтверджується висновком МСЕК щодо втрати ОСОБА_1 працездатності, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок виробничої травми.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Так, суд першої інстанції, на підставі наявних в матеріалах даної цивільної справи доказів, а саме висновку МСЕК щодо втрати ОСОБА_1 працездатності, правильно визначив, що внаслідок виробничої травми, позивачеві заподіяні моральні й фізичні страждання, які спричинили погіршення реалізації його фізичних і професійних можливостей, призвели до зміни звичайного способу життя та спричинили й інші негативні наслідки морального характеру, що у свою чергу вимагає від нього додаткових зусиль для його організації.

Зважаючи на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги АТ «Марганецький ГЗК», зокрема, про те, що відсутня вина та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та отриманням позивачем виробничої травми, та вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач АТ «Марганецький ГЗК» повинен відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

В своїй апеляційній скарзі АТ «Марганецький ГЗК» також посилається на те, що на час встановлення позивачу первинно ступеня втрати професійної працездатності, а саме 11 грудня 2006 року, передбачалося відшкодування грошової суми за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому, яке здійснювалося Фондом соціального страхування від нещасних випадків, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Марганецький ГЗК» про відшкодування моральної шкоди.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, за професійними захворюваннями позивачу вперше було встановлено втрату професійної працездатності 11 грудня 2006 року, тобто, під час дії правового акту, яким було покладено обов`язок щодо відшкодування моральної шкоди на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Між тим, 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці».

Так, ч.8 ст. 36 цього Закону передбачає, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Пункт 1 частини другої статті 10 цього Закону передбачає обов`язок страховика - Фонду соціального страхування України виплачувати тільки ті страхові виплати, які передбачені цим законом.

Отже, Фонд соціального страхування України не здійснює відшкодування моральної шкоди постраждалим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей.

ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції помилково визначено стягнути з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди з утриманням податків та зборів.

Проте, колегія суддів вважає, що такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до Закону №466 внесено зміни до п.п.164.2.14 ст.164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року).

Таким чином, до загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених Законом №466, включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України).

Враховуючи вказане, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи - платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Тобто, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що розмір моральної шкоди необхідно стягнути з урахуванням утримання з нього обов`язкових податків і зборів.

Водночас, колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди, присудженої судом першої інстанції, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу фізичних, душевних страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення тощо та з урахуванням всіх обставин справи, у зв`язку із чим, відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача щодо завищеного розміру моральної шкоди, стягнутої судом з АТ «Марганецький ГЗК» на користь позивача ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційних скарг щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційних скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: В.С.Городнича

Судді: О.В.Лаченкова

М.Ю.Петешенкова