Справа № 710/1400/21
Провадження № 2/710/10/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.04.2022 м. Шпола

Шполянський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Побережної Н.П.,

за участі секретаря судового засідання - Гадіон К.В.,

представника відповідачів ОСОБА_1 ,

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Звенигородського районного нотаріального округу Білоус В.П., про визначення частки померлого в праві спільної сумісної власності, визнання права власності на спадкове майно та визнання договору довічного утримання в частині передачі у власність 1/4 частини житлового будинку недійсним,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина.

Короткий зміст позовних вимог. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

30.09.2021 до Шполянського районного суду Черкаської області надійшла дана позовна заява, в якій позивач просить визначити, що частка ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Шпола Черкаської області, у праві спільної сумісної власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 , становить 1/2 його частину; визнати за позивачем в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 , який складається із об`єктів нерухомості: житлового будинку з верандою (літ. А, а) загальною площею 69,0 кв.м, житловою площею 42,8 кв.м.; сараю (літ. Б); гаража (літ. В); вбиральні (літ. в); погріба (літ. п/д); колодязя (літ. К); огорожі (№ 1), огорожі (№ 2) та визнати недійсним договір довічного утримання, реєстровий номер 889, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 18.06.2021 року приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Білоусом Василем Пантелеймоновичем, в частині передачі у власність ОСОБА_3 1/4 частини житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 .

Свій позов позивач мотивує тим, що 08.05.1958 між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 був укладений шлюб. Під час шлюбу, а саме 24.04.1970 подружжям був придбаний за договором купівлі продажу, посвідченого Шполянською державною нотаріальною конторою від 24.04.1970 № 726, - житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , та відповідно до технічної характеристики будівель за даними технічної інвентаризації, що відображені в довідці Шполянського виробничого відділку КП «Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації» від 08.06.2021 № 218 складається із об`єктів нерухомості: житлового будинку з верандою (літ. А, а) загальною площею 69,0 кв.м, житловою площею 42,8 кв.м.; сараю (літ. Б); гаража (літ. В); вбиральні (літ. в); погріба (літ. п/д); колодязя (літ. К); огорожі (№ 1), огорожі (№ 2) (надалі - житловий будинок). В цей же час право власності на житловий будинок було зареєстровано за ОСОБА_2 , оскільки той виступав покупцем за договором купівлі - продажу вказаного нерухомого майна. Разом з тим житловий будинок є спільною власністю подружжя, так як був придбаний у шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 . ОСОБА_4 син ОСОБА_5 . Після смерті матері відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку, яка була прийнята ОСОБА_4 в порядку встановленому п. 1 ч.1 ст.549 ЦК УРС (1963 p.), а саме шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, зокрема житловим будинком. Водночас інший спадкоємець по закону першої черги померлої ОСОБА_5 , - ОСОБА_2 , також прийняв спадщину, що залишилася після її смерті, оскільки теж разом з позивачем вступив в управління спадковим майном. У червні 2021 ОСОБА_2 - батько позивача, повідомив позивачу про те, що він має наміри відчужити житловий будинок, в зв`язку з чим позивач, зібравши необхідні документи, зокрема Довідку БТІ про зареєстроване майно, у серпні 2021 року звернувся до нотаріуса Шполянської державної нотаріальної контори із заявою про визначення частки померлої матері у спільному майні подружжя, а саме житловому будинку та видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частину житлового будинку. Втім нотаріус, перевіривши, подані документи зазначив про те, що для видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок ОСОБА_5 необхідно надати до нотаріальної контори правовстановлюючий документ на це нерухоме майно, про що нотаріус видав офіційний лист від 28.08.2021 № 445/01-16, - в якому також вказав про те, що після смерті ОСОБА_5 була відкрита спадкова справа № 471 від 16.12.1995 та видане свідоцтво. ОСОБА_2 відмовився надати договір купівлі-продажу житлового будинку. 28.09.2021 нотаріус видав постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 на частку у житловому будинку, де підставою відмови зазначив відсутність виділеної частки спадкодавця у спільному майні подружжя. Тому позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відповідач ОСОБА_2 надав суду відзив, в якому вказав, що спірний будинок він набув у власність не за договором купівлі-продажу, а виключно в порядку дарування. Також, на думку відповідача, позивач подає недостовірну інформацію про свою реєстрацію в будинку на дату смерті ОСОБА_5 , яка не відповідає дійсності з домовою книгою осіб, які мали місце реєстрації в будинку. Відповідно в даному випадку позивач не вступив в управління та володіння спадковим майном своєї матері, оскільки на дату її смерті та протягом 6 - ти місяців не мав місця реєстрації в будинку, не жив фактично і не цікавився життям своєї матері, про яку згадав тільки у 2021 року при подачі позову до суду. В якості доказу суду також будуть заявлені свідки, очевидці відсутності проживання позивача в будинку і як наслідок відсутність доказів вступу в спадщину передбаченого ст. 549 УРСР. Оскільки при житті ОСОБА_5 не виділила частку в спільному майні подружжя, відповідно у позивача не виникло право на її успадкування наразі. Позивач ніяк не міг отримати свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно матері, адже своє право на спадщину заявив лише у 2021 року, тоді як спадщина відкрилася у 1995 році, що минуло більш як 26 років з дати її смерті. Водночас договір довічного утримання, укладений відповідачем 18.06.2021 з особою, яка погодилася доглянути, допомогти, утримати та поховати відповідача у разі смерті. Більш як 10 років, а то і більше, позивач не цікавиться життям та здоров`ям батька, не допомагає, їсти не готує, не ходить за нього в магазин для придбання продуктів, у разі погіршення стану здоров`я, як лікар, не приїздить і не лікує.

Позивач надав суду відповідь на відзив, в якій вказав, що даними технічної інвентаризації, що відображені в довідці Шполянського виробничого відділку КП «Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації» від 08.06.2021 № 218, яка знаходиться в матеріалах справи, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 саме на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Шполянською державною нотаріальною конторою від 24.04.1970 № 726. Відповідно до п. 3 та 20 договору довічного утримання житловий будинок належить відчужувачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 24.04.1970 ОСОБА_7 державним нотаріусом Шполянської державної нотаріальної контори, за реєстровим номером № 726.

02.02.2022 відповідач ОСОБА_2 надав суду доповнення до відзиву, де вказав, що в паспорті ОСОБА_4 серії НОМЕР_1 від 13.07.2002 стоїть відмітка про те, що він зареєстрований в АДРЕСА_1 з 18.03.1988 та був знятий з реєстрації 28.03.2003. Фактично він був зареєстрований 16.12.1988 та знятий з реєстрації 18.02.1989. З 18.02.1989 позивач зареєстрований за вказаною адресою не був та відповідно там не проживав.19.01.1995 приїжджав додому, однак в хворої матері навіть на поцікавився за стан її здоров`я. Через два дні мати позивача померла. Відповідач виявив, що в будинковій книзі, що під порядковим номером 15 стоїть відмітка «зареєстровано з 18.03.1988», внизу зазначено «перепрописано 17.12.2002». Відповідач заперечує достовірність вказаних відомостей. Також відповідач зазначає, що стан його здоров`я незадовільний, невдовзі йому виповниться 92 роки, однак син, позивач у справі, про батька не піклується. Доглядом за відповідачем займаються сторонні люди: а саме ОСОБА_3 та його дружина.

Третя особа надала суду пояснення, в яких вказала, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про право особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. Відсутні дані що підтверджують прийняття ОСОБА_4 спадщини в порядку встановленому п.1 ч. 1 ст.549 ЦК УРС, як і відсутня в даній спадковій справі інформація про такого спадкоємця, наявні свідоцтва про право на спадщину за законом на автомобіль та грошові вклади видані іншому спадкоємцю, а саме ОСОБА_2 . Постанова про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину видана державним нотаріусом Шполянської державної нотаріальної контори Курінним Віктором Васильовичем 28.09.2021 також не містить інформації про такого спадкоємця, як ОСОБА_4 . Відсутнє порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу ОСОБА_4 та відсутні підстави для визнання договору довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Черкаської області Білоусом В.П. 18.06.2021, реєстровий номер 889 на момент його посвідчення так, як матеріали спадкової справи до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 не містять відомостей про такого спадкоємця, як ОСОБА_4 , а постановою про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину виданої 28.09.2021 ОСОБА_8 державним нотаріусом Шполянської державної нотаріальної контори відмовлено йому у видачі свідоцтва на частку в житловому будинку по АДРЕСА_1 , а прийняття спадщини ОСОБА_4 в порядку встановленому п.1 ч. 1 ст.549 ЦК УРС (1963) підлягає судовій оцінці та доведенню. Крім того до матеріалів договору довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Черкаської області Білоусом В.П. 18.06.2021, реєстровий номер 889 приєднана заява наступного змісту: «Я, вдівець ОСОБА_2 , даною заявою стверджую, що належні мені житловий будинок та земельна ділянка, що розташовані по АДРЕСА_1 , не є спільною сумісною власністю подружжя», копія якого додається до даного відзиву. Таким чином, твердження відповідача про порушення нотаріусом частини 2 статті 747 ЦК України є безпідставним.

Заяв, клопотань, від учасників справи до суду не надходило.

У судове засідання позивач не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі.

Представник відповідача та відповідачі у судове засідання з`явилися, проти задоволення позову заперечували з мотивів викладених у відзиві.

Третя особа у судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце судового розгляду була повідомлена належним чином.

Інші процесуальні дії у справі

Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 25.10.2020 було відкрито провадження по справі та витребувано від Шполянської державної нотаріальної контори, яка знаходиться за адресою: вул. Європейська 1-6, м. Шпола, Звенигородський район, Черкаська область, індекс 20603, завірені копії матеріалів Спадкової справи М 471, заведеної 16.12.1995 після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 15.11.2021 було витребувано в Черкаського обласного Державного нотаріального архіву, який знаходиться за адресою: вул. Вернигори. 4, м. Черкаси, індекс 18006, завірені копії матеріалів спадкової справи №471, заведеної 16.12.1995 після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 09.12.2021 було залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів приватного нотаріуса Звенигородського районного нотаріального округу Білоуса В.П. ( АДРЕСА_2 ).

Згідно з ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 11.01.2022 було витребувано у приватного нотаріуса Звенигородського районного нотаріального округу Білоуса Василя Пантелеймоновича, який здійснює свою діяльність за адресою: АДРЕСА_2 , належним чином завірену копію договору купівлі-продажу, посвідченого 24.04.1970 державним нотаріусом Шполянської державної нотаріальної контори, за реєстровим номером № 726, яким було посвідчено право власності ОСОБА_2 на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 , оригінал якого зберігається у справі приватного нотаріуса № 889 від 18.06.2021.

Відповідно до ухвали Шполянського районного суду Черкаської області від 09.02.2022 було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

2. Мотивувальна частина:

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає до задоволення на підставі наступного.

У суді встановлено, що відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 3, виданого 20.08.2021 Шполянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), 08.05.1958 між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 був укладений шлюб (а.с. 17).

Згідно з довідкою Шполянського виробничого відділку КП «Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації» від 08.06.2021 за № 218, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , відповідно до технічної характеристики будівель за даними технічної інвентаризації, що відображені в складається із об`єктів нерухомості: житлового будинку з верандою (літ. А, а) загальною площею 69,0 кв.м, житловою площею 42,8 кв.м.; сараю (літ. Б); гаража (літ. В); вбиральні (літ. в); погріба (літ. п/д); колодязя (літ. К); огорожі (№ 1), огорожі (№ 2) (а.с. 18).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого повторно 02.06.2021 Шполянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 27 (а.с. 19).

За даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого повторно Шполянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 26.08.2021, ОСОБА_4 є сином ОСОБА_5 (а.с. 20).

Відповідно до постанови про видачу свідоцтва про право на спадщину від 28.08.2021 за №445/01-16 завідувача Шполянської державної нотаріальної контори Центральнного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Курінного В.В. ОСОБА_4 було роз`яснено, що для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , йому необхідно надати правовстановлюючий документ щодо належності нерухомого майна спадкодавцеві. Ненадання в нотаріальну контору оригіналу правовстановлюючого документу щодо належності нерухомого майна спадкодавцеві свідчить про те, що видати свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 нотаріус не має права (а.с. 21).

Згідно з постановою про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, виданою завідувачем Шполянської державної нотаріальної контори Центральнного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Курінним В.В. Лебедовичу С.В. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 на частку у житловому будинку, де підставою відмови нотаріус зазначив відсутність виділеної частки спадкодавця у спільному майні подружжя (а.с. 22).

Відповідно до відомостей, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, що відображені в інформаційній довідці № 273472845 від 06.09.2021 власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору довічного утримання, реєстровий номер 889 від 18.06.2021 є ОСОБА_3 (а.с. 23).

Згідно з договором довічного утримання (догляду) від 18.06.2021, укладеного між ОСОБА_2 та з другої сторони ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу Білоусом В.П. за № 889, сторони уклади цей договір про те, що відчужувач передав у власність набувачеві, а набувач прийняв у власність садибу (житловий будинок та земельну ділянку), що розташовані по АДРЕСА_1 , взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно на умовах, встановлених даним договором (а.с. 48-50, 96-98).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Шполянської міської ради депутатів трудящихся від 24.02.1967 №9 виконавчий комітет вирішив надати право індивідуального будівництва на земельній ділянці за АДРЕСА_1 , площею 600 кв. м. ОСОБА_2 (а.с. 87).

Згідно з договором про передачу в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 19.07.1968 ОСОБА_2 став власником земельної ділянки по АДРЕСА_3 загальною площею 600 кв.м. На даному договорі на звороті останнього аркушу наявний запис наступного змісту: «24.04.1970 Шполянська державна нотаріальна контора засвідчила на підставі даного договору договір дарування незакінченого будівництвом жилого будинку готовністю 51% на ім`я ОСОБА_10 » за №726 (а.с. 88-89).

Відповідно до акту приймання індивідуального домоволодіння від 09.03.1976 ОСОБА_2 отримав закінчений будівництвом будинок за адресою: АДРЕСА_3 , як цілісний об`єкт (а.с. 90).

Згідно з будинковою книгою за адресою: АДРЕСА_3 за порядковими номерами 8, 9, 10 ОСОБА_4 знято з реєстрації місця проживання в будинку 23.10.1987, 28.09.1988 та 18.02.1989, а на наступному аркуші без порядкового номеру зазначено, що останній був перепрописаний 17.12.2002, знятий з реєстрації 28.03.2003 (а.с. 91-94).

Відповідно до інформації, наданої Шполянською міською радою 15.11.2021 за №01-41/5195 строк зберігання заяв про реєстрацію місця проживання/ перебування та зняття з реєстрації місця проживання осіб та за необхідності відповідних копій документів, які подаються для здійснення реєстрації місця проживання/перебування або зняття з місця проживання в паперовій формі становить три роки (а.с. 95).

Згідно з заявою ОСОБА_2 до Шполянської державної нотаріальної контори від 16.12.1995 за № 562 останній подав заяву про прийняття спадщини після смерті дружини ОСОБА_5 , яка складається з автомобіля марки УАЗ-469Б та грошового вкладу (а.с. 122).

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу від 10.06.1988 ОСОБА_2 та ОСОБА_11 уклали шлюб 08.05.1958, актовий запис № 14 (а.с. 123).

Згідно з висновком по оцінці залишкової вартості автомобіля УАЗ-469Б, реєстраційний номер НОМЕР_4 , складає 90 000 000 крб (а.с. 124).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого 15.12.1995 державним нотаріусом Шполянської державної нотаріальної контори Курінним В.В., спадкоємцем майно ОСОБА_5 є її чоловік ОСОБА_2 , спадкова маса складається з автомобіля УАЗ-469Б, реєстраційний номер НОМЕР_4 , оцінка спадкового майна складає 90 000 000 крб (а.с. 125).

За даними свідоцтва про право на спадщину, виданого 16.12.1995 державним нотаріусом Шполянської державної нотаріальної контори Курінним В.В., спадкоємцем майно ОСОБА_5 є її чоловік ОСОБА_2 , спадкова маса складається з грошового вкладу з належними процентами, що знаходяться у відділенні ощадного банку, номер 3277, на рахунку номер НОМЕР_5 і, належать спадкодавцю на підставі ощадної книжки. Та компенсація, що знаходиться в відділенні ощадного банку номер 3277, на рахунку номер НОМЕР_6 і належить спадкодавцю на підставі ощадної книжки (а.с. 126).

Доказ на а.с. 136 суд не бере до уваги оскільки він наданий особою, яка не є учасником справи.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 24.04.1970, посвідченого нотаріусом Шполянської державної нотаріальної контори Шелеповим В.С., від 24.04.1970 №726, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_2 купив незакінчений будівництвом житловий будинок, готовністю в 51%, що знаходиться в АДРЕСА_3 (а.с. 192-193).

Згідно з заявою вдівця ОСОБА_2 , посвідченою приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу Білоусом В.П. 15.02.2000, вдівець ОСОБА_2 ствердив, що йому належить житловий будинок та земельна ділянка, що розташовані на АДРЕСА_1 , не є спільною сумісною власністю подружжя. У вказаному будинку зареєстрований та проживає ОСОБА_2 , 1930 року народження (а.с. 208).

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно зі ст. 23 КпШСУ (у редакції чинній на момент придбання будинку - 24.04.1970) майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (у редакції чинній на момент придбання будинку 24.04.1970) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Згідно зі ст. 22 КпШСУ майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 28 КпШСУ визначено, що у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Отже, тлумачення 28 КпШСУ свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 12.02.2020 у справі № 725/1776/18.

Таким чином, оскільки спірний будинок був придбаний 24.04.1970, а, отже, під час спільного проживання в шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 такий будинок є спільною сумісною власністю подружжя.

Втім, відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Разом з тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Крім того, згідно з вимогами статей 48, 49 ЦПК України така особа (померла) не може бути стороною в цивільному процесі, так як у неї відсутня цивільна процесуальна правосуб`єктність. Вказані обставини повинні бути встановлені та зазначені у мотивувальній частині судового рішення.

Отже на підставі ч. 4 ст. 25 ЦК України здатність ОСОБА_5 мати відповідні права (правоздатність) припинилися у зв`язку зі смертю. Законом не передбачено захисту права померлої особи, якщо вона за життя не зверталася з вимогами про захист порушеного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19), від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20), зроблено висновок про те, що визначення судом частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлими не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності.

Таким чином, позовні вимоги про визначення частки ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Шпола Черкаської області, у праві спільної сумісної власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 , в розмірі 1/2 його частини, не належать до задоволення.

ОСОБА_4 , позивач у справі, є сином ОСОБА_5 .

Після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку, яка, як стверджує позивач, була прийнята ним в порядку встановленому п. 1 ч.1 ст.549 ЦК УРС (1963 p.), а саме шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, зокрема житловим будинком.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частина 1 статті 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права.

Тобто, за змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права.

Згідно зі ст.ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Оскільки спадкодавець, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , то до відносин спадкування слід застосовувати норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року.

Згідно зі ст.548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

За змістом ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно зі ст. 549 ЦК України визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року (чинної на момент смерті матері позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 ) свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запису в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Так, позивач надав суду копію паспорта громадянина України серії НОМЕР_7 , виданого 13.07.2002 Шполянським РВ УМВС України в Черкаській області на ім`я ОСОБА_4 , відповідно до ст. 11 якого останній був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 18.03.1988 (а.с. 16).

Однак, відповідно до будинкової книги за адресою: АДРЕСА_3 за порядковими номерами 8, 9, 10 ОСОБА_4 був зареєстрований в будинку в період 07.01.1987 - 23.10.1987, 05.04.1988- 28.09.1988 та 16.12.1988- 18.02.1989, а на наступному аркуші будинкової книги без порядкового номеру зазначено, що позивач був перепрописаний 17.12.2002, знятий з реєстрації 28.03.2003 та значена дата «18.03.1988», яка враховуючи те, що запис № 14 зроблений в червні 1996 року, а наступний запис за ним не може бути зроблений раніше червня 1996 року не може відображати відомості про реєстрацію.

Таким чином, за інформацією будинкової книги для прописки громадян проживаючих в будинку АДРЕСА_1 відсутня реєстрація місця проживання ОСОБА_4 в будинку АДРЕСА_3 в період смерті ОСОБА_5 , зокрема на ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Водночас паспорт громадянина України ОСОБА_4 серії НОМЕР_7 не може достовірно відображати відомості про події, що мали місце до 13.07.2002 дати видачі паспорта Шполянським РВ УМВС України в Черкаській області, оскільки не в повній мірі відображає відомості про місце реєстрації ОСОБА_4 в період з 05.04.1988 по 28.11.1988, з 16.12.1988 по 18.02.1989, з 17.12.2002 по 28.03.2003.

Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, оскільки інформація, зазначена в копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_7 , виданого 13.07.2002 Шполянським РВ УМВС України в Черкаській області на ім`я ОСОБА_4 , оригінал якого оглянуто в судовому засіданні, суперечить інформації, що зазначена в будинковій книзі для прописки громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_1 , а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи та не має своїм завданням збирати докази з власної ініціативи, то суд дійшов висновку, що позивач не надав достатніх доказів на підтвердженням прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, позовні вимоги позивача щодо визнання за позивачем в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 , не підлягають задоволенню, оскільки з доказів, наданих суду, не можна дійти до переконливого висновку, що право позивача було порушене, так як доказів, що він у встановлений законодавством строк та спосіб прийняв спадщину після померлої матері ОСОБА_5 суду позивачем не надано.

З приводу вимог позивача щодо визнання недійсним договору довічного утримання, реєстровий номер 889, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого 18.06.2021 приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Білоусом Василем Пантелеймоновичем, в частині передачі у власність ОСОБА_3 1/4 частини житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , суд зазначає таке.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України ).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як заінтересовані особи (статті 215 , 216 ЦК України ).

Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15 , 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

До того ж Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 23.06.2021 в справі № 537/3100/17 зробив висновок: «Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України ), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3 , 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття охоронюваний законом інтерес як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного рішення Конституційного Суду України .

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц (провадження № 14-75цс18) дійшла висновку, що оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зі змісту позовних вимог встановлено, що позивач просить суд визнати недійсним договір довічного утримання, реєстровий номер 889, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 18.06.2021 приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Білоусом Василем Пантелеймоновичем, в частині передачі у власність ОСОБА_3 1/4 частини житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивач зазначає, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є спільною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , а позивач після смерті останньої 21.01.1995 прийняв спадщину в порядку встановленому п. 1 ч.1 ст.549 ЦК УРС (1963 p.), а саме шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, зокрема житловим будинком, який є предметом спірного договору довічного утримання.

Однак, оскільки вказані обставини не знайшли свого підтвердження, суд доходить висновку, що у позивача відсутній власний інтерес щодо нерухомого майна, який є предметом оспорюваного правочину.

За таких обставин суд відмовляє і в цій частині позову.

Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову судові витрати відповідачів стягуються з позивача на їхню користь.

Зокрема відповідач ОСОБА_2 просить суд стягнути з позивача витрати за надання правничої допомоги.

Згідно зі ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч.8. ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до п. 48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

В матеріалах справи наявний попередній розрахунок судових витрат, який був наданий відповідачем 1 разом з відзивом (а.с. 100), відповідно до якого витрати відповідача у справі за надання правничої допомоги становлять 12000,00 грн. Крім того, представником відповідача наданий акт наданих послуг із правової допомоги в цивільніq справі від 11.04.2022 та квитанція до прибуткового касового ордера №2 від 08.04.2022 на суму 12000,00 грн.

За таких обставин, суд вважає, що відповідач 1 належним чином довів суду розмір коштів, які він поніс за надання правничої допомоги у зв`язку з розглядом справи, тому такі витрати підлягають стягненню з позивача.

Судові витрати позивача у справі залишаються на його рахунку.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 211, 263-265, ч.1 ст. 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Іскрене, Шполянського району, Черкаської області, мешканця АДРЕСА_4 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Шполянським РВ УМВС України в Черкаській області 13.07.2002, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 , інші дані про особу суду невідомі, на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканця АДРЕСА_4 , паспорт серії НОМЕР_9 , виданий Шполянським РВ УМВС України в Черкаській області 15.02.2000, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_10 , інші дані про особу суду невідомі, судові витрати у справі за надання правничої допомоги у розмірі 12000,00 грн (дванадцять тисяч гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення в повному обсязі складене 19.04.2022.

Суддя Н.П. Побережна