Житомирський апеляційний суд
Справа №296/855/22 Головуючий у 1-й інст. Шалота К.В.
Категорія 39 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

Секретаря судового засідання Кузьменко А.О.

без участі сторін

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без повідомлення учасників справи в м.Житомирі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

на ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 07 березня 2022 року, постановлену під головуванням судді Шалоти К.В.,

у цивільній справі №296/855/22 за матеріалами позовної заяви представника ОСОБА_1 адвоката Давиденка Віктора Віталійовича до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко фінанс» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року представник позивача звернувся до суду. Просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №12768, вчинений 18.10.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Сіроко фінанс» боргу в сумі 49 235,58 грн.

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 07 березня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко фінанс» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, - повернуто позивачеві.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить вказану ухвалу суду скасувати та направити справу для вирішення питання про відкриття провадження по справі. На думку апелянта, ухвала суду першої інстанції незаконна та необґрунтована, постановлена з порушенням норм процесуального права. Висновки суду, на думку апелянта, є помилковими, оскільки виконавчий напис, який ОСОБА_1 просила визнати таким, що не підлягає виконанню, стосується стягнення заборгованості за кредитним договором. Таким чином, спір в цій справі випливає із кредитних правовідносинами, у зв`язку з чим вона як споживач звільнена від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» на всіх стадіях цивільного процесу.

Крім того, ст.5 ЗУ «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового зору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову.

Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Отже, при прийнятті ЗУ «Про судовий збір» законодавець пербачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Вважає, що позов про визнання виконавчого напису про стягнення заборованості за кредитним договором таким, що не підлягає виконанню за виконавчим написом №12768, вчинений 18.10.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Сіроко фінанс» боргу в сумі 49 235,58 грн, стосується кредитних правовідносин. Тому, у випадку пред`явлення такого позову споживачем фінансових послуг підлягає застосуванню положення ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, зроблений у постанові від 26 лютого 2020 року при розгляді справи №643/2870/18 (провадження 61-4126св19).

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що у встановлений судом строк позивач не усунув недоліки заяви, а відтак, позовна заява вважається неподаною і повертається позивачеві на підставі ч.3 ст. 185 ЦПК України.

Проте, погодитися з висновками суду неможливо.

Так, згідно з ч.3 ст.185 ЦПК України, якщо позивач у встановлений судом строк не виконає всі перелічені в статтях 175 і 177 Цивільного процесуального кодексу України вимоги, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Вимоги щодо належного оформлення позовної заяви встановлені статтями 175, 177 ЦПК України.

Згідно положень ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху (ч.1). В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху (ч. 2). Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві (ч. 3).

Як вбачається з матеріали справи, 09 лютого 2022 року суд першої інстанції залишив дану позовну заяву без руху з тих підстав, що позовна заява подана з недодержанням вимог ст. 177 Цивільного процесуального кодексу України, зокрема не сплачено судовий збір в сумі 992,40 грн. Встановлено позивачу строк для усунення виявлених недоліків, що не перевищує 5 (п`яти) днів з дня вручення копії цієї ухвали.

Судове рішення суду мотивоване тим, що посилання представника позивача на те, що вона як споживач звільнена від сплати судового збору, є необгрунтованими, оскільки спірні правовідносини не стосуються захисту прав споживача в розумінні статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому подана нею позовна заява оплачується судовим збором.

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 07 березня 2022 року відповідно до положень ч.3 ст.185 ЦПК України позовна заява повернута позивачу.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заявником не виконано вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, не сплачено судовий збір у встановлених законодавством порядку і розмірі.

Такий висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, суперечить змісту Закону України «Про захист прав споживачів» та не враховує висновків щодо застосування положень ст.22 відповідного Закону, викладених в постанові Верхового Суду від 26 лютого 2020 року в справі №643/2870/18.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Так, Закон №1023-ХІІ встановлює права споживачів, визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ст. 1 Закону №1023-ХІІ: послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

За змістом ч.3 ст.22 Закону №1023-ХІІ споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Частиною 1 статті 18 ЦК України визначено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

В силу ст. 87 Закону України від 2 вересня 1993 року №3425-ХІІ «Про нотаріат» (далі - Закон №3425-ХІІ) для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172, таке стягнення здійснюється за нотаріально посвідченими договорами. Для одержання виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Згідно з пунктом 2 вказаного Переліку для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Відповідно до статті 90 Закону № 3425-ХІІ стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Законом України від 8 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI) встановлено правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Статтею 5 Закону №3674-VI визначено коло осіб, які користуються пільгами щодо сплати судового збору, наразі до цього переліку не включено споживачів.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що споживачем є фізична особа, яка купує, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, або виконанням обов`язків найманого працівника.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 12 квітня 1996 року №5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму (в тому числі найму (оренди) жилого приміщення - в частині відносин між наймачем (орендарем) і наймодавцем (орендодавцем), який одночасно є виконавцем комунальних послуг і послуг по ремонту житлового фонду та інженерного обладнання), побутового прокату, безоплатного користування майном, підряду (в тому числі побутового замовлення чи абонементного обслуговування), доручення, перевезення громадян та їх вантажу, комісії, схову, страхування, із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника є обов`язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису, яка підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Отже, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

У свою чергу, боржник у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Судовий збір справляється, в тому числі за подання позовних заяв, і включається до складу судових витрат.

З питань справляння судового збору Закон №3674-VI є спеціальним нормативно-правовим актом. Разом із тим, викладаючи статтю 5 цього Закону у новій редакції (Закон України від 22 травня 2015 року №484-VIІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору») законодавець не вніс зміни до Закону №1023-ХІІ, підтвердивши право споживачів на безоплатне звернення до суду з позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Оскільки стаття 5 Закону №3674-VI не встановлює вичерпність переліку осіб, які користуються пільгами щодо сплати судового збору, то дана норма не суперечить приписам статті 22 Закону №1023-ХІІ, отже, споживачі звільняються від сплати судового збору за такими позовами.

Позов про визнання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором таким, що не підлягає виконанню, стосується кредитних правовідносин. У випадку пред`явлення такого позову споживачем фінансових послуг підлягає застосуванню положення частини третьої статті 22 Закону №1023-ХІІ.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 26 лютого 2020 року (справа №643/2870/18), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

Звертаючись до суду з позовом для вирішення спору, який випливає з кредитних правовідносин, ОСОБА_1 вказала на те, що вона як споживач користується пільгами щодо сплати судового збору.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви, оскільки позивачем не сплачено судовий збір. Зокрема, ОСОБА_1 мотивує свої вимоги кредитними правовідносинами, що передбачені Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав, а тому висновки суду про необхідність сплати позивачкою судового збору за подання даного позову суперечать закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

Отже, судові процедури повинні бути справедливими (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Особа безпідставно не може бути позбавлена конституційного права на судовий захист. У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Обмеження не можуть зменшувати право доступу до суду таким чином або до такого ступеню, щоб порушувалася сама сутність права. Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявника права звернутися до суду.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, реалізовуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, враховуючи, що доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наведеній, зокрема у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Гергел і Георгета Стоїческу проти Румунії», «Креуз проти Польщі», сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином, щоб завдати шкоди самій суті цього права.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про існування підстав для повернення позовної заяви.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст.367,368,376,379,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 07 березня 2022 року скасувати.

Справу за матеріалами позовної заяви представника ОСОБА_1 адвоката Давиденка Віктора Віталійовича до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко фінанс» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню направити для продовження розгляду до Корольовського районного суду м.Житомира.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Судді: