Номер провадження: 22-ц/813/2281/22
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 січня 2021 року у складі судді Чернявської Л.М.,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року АТ «Райффайзен банк Аваль» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи ОСОБА_4 про виселення.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 30.08.2007 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №014/0044/82/80784, згідно умов якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в сумі: 121890 доларів США 00 центів строком до 30.08.2017, а Позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі: 13,50 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та в строки, визначені Кредитним договором. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 31.08.2007 між Банком та ОСОБА_5 було укладено Договір іпотеки, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М., зареєстрований в реєстрі за номером 3755, предметом якого є трьох кімнатна квартира, загальною площею: 73,6 кв.м., житловою: 51,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Банк виконав взяті на себе договірні зобов`язання, надавиш останньому кредитні кошти на умовах його забезпечення, цільового використання, строковості, повернення та плати за користування. Сторони встановили, що обчислення строку надання кредиту, нарахування процентів по Договору здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому відсоткова ставка за користування кредитом нараховується на залишок заборгованості за кредитом, починаючи з дня надання кредиту до дня повного погашення заборгованості за кредитом включно (п. 3.3. Кредитного договору). Отже, з укладенням Кредитного договору у Позичальника виник обов`язок повернути Банку кредит та відсотки за Кредитним договором у строки та в розмірах чітко встановлених Графіком погашення кредитної заборгованості, у разі прострочення якого Кредитор має право кредитом та відсотками. Проте, всупереч вимогам п. 3.3., п. 5.1. Кредитного договору Позичальник не виконав взяті на себе договірні зобов`язання, а саме: не здійснював щомісячно погашення кредитної заборгованості згідно Графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом, у зв`язку з чим за ним виникла кредитна заборгованість. Відповідно до п.3.1.5. Договору іпотеки, в рахунок виконання зобов`язань Позичальника за Кредитним договором та з метою врегулювання кредитної заборгованості, згідно застереження, яке міститься в Договорі іпотеки № 3755 від 31.08.2007 про можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, Банк на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 33125525 від 23.12.2016 набув право власності на вищезазначену квартиру. Згідно Довідки від 22.06.2015 № 777 Банк дізнався, що в житловій квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на даний час незаконно зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , що, в свою чергу, позбавляє права АТ «Райффайзен Банк Аваль» розпоряджатися своїм майном у відповідності до норм чинного в Україні законодавства. Таким чином, з урахуванням вищевикладених обставин, АТ «Райффайзен Банк Аваль» має право на захист свого інтересу у передбачений законом спосіб та звернувся до суду із зазначеним позовом.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 січня 2021 року позовні вимоги задоволено шляхом визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 . Виселено з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» витрати по сплаті судового збору у сумі - 5 286 грн, а саме по 1762 грн з кожного.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і постановити нове, яким в задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_4 у 2007 році кредит був отриманий не для придбання спірної квартири, право власності на неї набуте на підставі договору дарування від 1993 року, а тому виселити осіб, що мешкають у ній, з квартири АДРЕСА_2 можна лише з наданням іншого житлового приміщення, що відповідає вимогам, які висуваються до них. У матеріалах справи є підтвердження того, що ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_4 , а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - їх дітьми. Таким чином, відповідачі у справі є повноправними членами сім`ї колишнього власника квартири АДРЕСА_2 , а тому можуть бути виселені з неї виключно за умови надання іншого житла. У зв`язку з тим, що позивачем будь-яких пропозицій щодо надання іншого житла відповідачам зроблено не було висновки суду першої інстанції щодо можливості задоволення позовних вимог АТ «Райффайзен Банк Аваль» є такими, що не ґрунтуються на чинних положеннях матеріального права, а суд протиправно не застосував норми ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР до спірних правовідносин.

15.06.2021 представник АТ «Райффайзен Банк Аваль» надав суду відзив на апеляційну скаргу та просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення. Відзив обґрунтований тим, що АТ «Райффайзен Банк Аваль», реалізовуючи свої права іпотекодержателя відповідно до положень Договору іпотеки, набув у власність предмет іпотеки. Вказаний правочин був укладений за добровільним волевиявленням, як АТ «Райффайзен Банк Аваль», так Іпотекодавця - ОСОБА_4 .

Сторони в судове засідання 25.10.2022 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

20.10.2022 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з її відсутністю у країні з причин війни.

24.10.2021 року від представника апелянта надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 та їх представник не можуть прийняти участі в судовому засідання з підстав того, що ОСОБА_1 перебуває за кордоном на лікуванні, а її представник за сімейними обставами знаходиться у іншому населеному пункті.

Апеляційний суд розглянувши заяви апелянта та її представника, дійшов висновку про відмову в їх задоволенні з огляду на те, що справа з 2018 року перебуває на розгляді у суді, апелянт неодноразово заявляв клопотання про відкладення розгляду справи, водночас доводи щодо непогодження з рішенням суду апелянт виклав в апеляційній скарзі, крім того, захищаючи права одних осіб, суд не може порушувати права інших осіб (зокрема тривале не вирішення спору).

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на положення ст. 129 Конституції України, ст. 2 ЦПК України, якими передбачено, що одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 223 ЦПК України).

Зазначена позиція апеляційного суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 липня 2020 року у справі N 924/369/19.

Ураховуючи вищенаведене та ту обставину, що сторони реалізували своє право на викладення відповідних аргументів суду апеляційної інстанції, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 30.08.2007 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є АТ «Райффайзен Банк Аваль», діючим як Кредитор та ОСОБА_4 , як Позичальником укладено Кредитний договір № 014/0044/82/80784, згідно умов якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в сумі: 121 890 доларів США 00 центів строком до 30.08.2017 року, а Позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі: 13,50 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та в строки, визначені Кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 31.08.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 укладено Договір іпотеки, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за номером 3755 предметом якого є трьох кімнатна квартира, загальною площею: 73,6 кв. м., житловою: 51,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що додатково підтверджується копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, що міститься в матеріалах справи. Згідно п. 3.1. Кредитного договору Банк надав Позичальнику кредит на умовах його забезпечення, строковості, повернення та сплати за користування. Відповідно до умов п. 3.2. Кредитного договору надання кредитних коштів проводилося, шляхом перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок Позичальника.

Всупереч умовам Кредитного договору Позичальник ОСОБА_4 не виконав добровільно взяті на себе договірні зобов`язання, а саме: не здійснював щомісячно погашення кредитної заборгованості згідно Графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом, у зв`язку з чим у нього виникла кредитна заборгованість.

У відповідності до п.3.1.5. Договору іпотеки, Іпотекодержатель має право у разі невиконання Іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором вимагати дострокового виконання зобов`язань за Кредитним договором забезпеченого іпотекою, а якщо його вимога не буде задоволена - звернути стягнення на Предмет іпотеки.

В рахунок виконання зобов`язань Позичальника за Кредитним договором та з метою врегулювання кредитної заборгованості, згідно застереження, яке міститься в Договорі іпотеки №3755 від 31.08.2007 року про можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, позивач на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 33125525 від 23.12.2016 року набув право власності на вищезазначену квартиру.

Відповідно до Довідки (витягу з домової книги про склад сім`ї та прописки) від 22.06.2015 року №777 в квартирі АДРЕСА_2 , на даний час проживають та зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 .

Суд першої інстанції задовольняючи позов шляхом визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 відповідачів, виселивши останніх з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення виходив з того, що відповідачі не є власниками спірної квартири, яка з грудня 2016 року належить на праві власності позивачу, а тому вважав, що вони втратили право користування спірною квартирою та мають бути виселені, оскільки власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Проте вказані висновки є помилковими з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" від 05 червня 2003 року із змінами та доповненнями звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статті 37 зазначеного Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 зазначеного Закону та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Встановлено, що відповідачі обізнані про наявність такої вимоги з 13.03.2018.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані за рахунок кредиту банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення жильців на підставі частини другої статті 39 зазначеного Закону підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Вбачається, що в іпотеку передано квартиру, яка належала на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого Шостою Одеською державною нотаріальною конторою 13.08.1993 року за №1-7442, а договір іпотеки укладено 31.08.2007 року, тобто спірна квартира не придбавалася іпотекодавцем за рахунок кредитних коштів.

А відтак, за умови, що іпотечне майно було придбане не за кредитні кошти, особи, які проживають в такому житловому приміщенні не втрачають право користування ним у зв`язку зі зверненням стягнення на іпотечне майно, адже відповідне є можливим лише у разі пропонування позивачем іншого житла для таких мешканців.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31.03.2021 № 753/72/17.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для виселення дружини ОСОБА_4 апелянта ОСОБА_1 із зазначеної квартири без надання їй іншого постійного житла, що є підставою для відмови в задоволенні позову в частині виселення апелянта.

Інші відповідачі рішення суду не оскаржили, а тому в частині виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не переглядається.

З урахуванням вищевикладеного апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушивши норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування в частині вимог про виселення ОСОБА_1 з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову про її виселення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 січня 2021 року в частині вимог Акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» про виселення ОСОБА_1 скасувати.

В задоволенні позову Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про виселення відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 09.11.2022.

Головуючий:

Судді: