Справа № 495/2394/22
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

19 жовтня 2022 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області

у складі головуючого - судді Шевчук Ю.В.,

при секретарі Бучка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся 29.04.2022 року до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої позовні вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що він є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 . В даному будинку зареєстрована, але не проживає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка не проживає в зазначеному будинку з 2020 року. Факт реєстрації відповідачки ОСОБА_2 у будинку позивача порушує його право на вільне розпорядження і користування майном, тому він вимушений звернутись до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.

В судовому засіданні адвокат Царенко О.О., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача та пояснила, що з 17.12.2020 року вона не проживає в даному будинку, оскільки вимушена була залишити будинок, у зв`язку із нестерпними умовами для життя, а саме фізичним насиллям зі сторони позивача. На даний час в будинку перебувають майже всі її особисті речі та спільні речі набуті під час шлюбу з позивачем, просила у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

В судовому засіданні було допитано свідків, про виклик яких було заявлено відповідачем.

Свідок ОСОБА_3 пояснила суду, що є сусідкою позивача та відповідача. Відповідач працювала, утримувала та доглядала за будинком, позивач неодноразово вживав алкогольні напої, бив відповідача та вигнав її з даного будинку, після чого зачинив будинок та не впускав її назад, тому вона змушена була виїхати з будинку.

Свідок ОСОБА_4 пояснила суду, що вона хрестила дитину позивача та відповідача та є їх кумою, позивач неодноразово бив відповідача, вона спала на вулиці, позивач вигнав її з будинку та вона змушена була переїхала жити до матері.

Свідок ОСОБА_5 пояснила суду, що вона хрестила молодшу дитину позивача та відповідача та є їх кумою, відповідач близько двох років не проживає в даному будинку, вона змушена була переїхати до матері, оскільки позивач її бив, особисті речі позивача не повертає, речі відповідача на даний час знаходяться в даному житловому будинку.

Заслухавши представника позивача, відповідача, допитавши свідків, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 січня 2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Позивач ОСОБА_1 є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Свідоцтва на право власності на житловий будинок, виданого 27 червня 2001 року на підставі рішення виконкому Старокозацької сільської ради.

В належному позивачу будинку, також зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно Акту №7 обстеження факту проживання на території Старокозацької сільської ради ОСОБА_2 від 20.04.2022 року, відповідачка ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з грудня 2020 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за домашнє насильство відносно ОСОБА_2 , що підтверджується даними:

- постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 січня 2021 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП;

- постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 січня 2022 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

Також в судовому засіданні було встановлено, що позивач неодноразово перешкоджав відповідачу у доступу до житлового будинку.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Разом із тим, статтею 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Такий висновок зроблено у постанові Верховного суду у справі №209/2642/18 від 09 грудня 2020 року.

Таким чином, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає загальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 337/611/19, від 18 лютого 2021 року у справі № 635/7084/16-ц, від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»(далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У Рішенні Європейського суду з прав людини "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№8863/06) від 02 грудня 2010 року судом зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) також сформовано висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах, пов`язаних із користуванням житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення, як і визнання такою, що втратила право користування житлом, буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

Разом із тим для застосування статті 405 ЦК України має бути встановлена не просто відсутність особи у місці проживання та реєстрації понад один рік, а саме встановлена відсутність без будь-яких поважних причин на це, тобто не має бути чинників, що перешкоджають або унеможливлюють проживання такої особи у жилому приміщенні.

Судом встановлено, що відповідач не заперечує, що на даний час вона не проживає у житловому будинку позивача, вона змушена була виїхати з даного будинку, оскільки позивач ОСОБА_1 неодноразово вчиняв перешкоди відповідачу ОСОБА_2 в доступі до житла. Однак у судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач не втратив інтерес до спірного будинку та на даний час в даному житловому будинку знаходяться її особисті речі, які вона не має можливості забрати, оскільки на даний час вона немає доступу до житлового будинку. Однак через наявність неприязних стосунків із позивачем, проживання відповідача у будинку було неможливим. Отже причиною відсутності відповідача у спірному будинку є неприязні стосунки з позивачем, внаслідок чого вона була позбавлена можливості вільно та безперешкодно користуватися майном.

Як зазначалося вище, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення, а подані позивачем документи вказаних обставин не підтверджують. З матеріалів справи не встановлено, а в ході судового розгляду не здобуто доказів того, що відповідач не цікавиться спірним житловим будинком та що не проживає у ньому без поважних причин.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Проте позивач у позовній заяві, не навів жодної підстави та жодного належного доказу порушення своїх прав відповідачем за фактом її реєстрації в житловому будинку. Також не доведено, в чому саме полягає порушення прав позивача та яким саме чином відповідач створює йому перешкоди у користуванні житлом.

Отже, визначальним при вирішенні цього спору, є дотримання балансу інтересів сторін, оскільки захисту підлягає як право власності позивача на житловий будинок, так і право користування цим будинком відповідачем, який зареєстрований у цьому будинку та іншого житла не має , а також доведення позовних вимог належними доказами.

Проте, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач ОСОБА_2 без поважних причин понад один рік не проживала за зареєстрованим місцем проживання та втратила інтерес до права користування житлом. Матеріали справи не містять підтвердження обставин, які б дали право визнати відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Разом із тим, судом встановлено, що між сторонами виникли конфліктні відносини і відповідач ОСОБА_2 (колишня дружина) іншого житла не має, а тому суд із дотриманням балансу між захистом права власності позивача ОСОБА_1 на житловий будинок та захистом права відповідача на користування цим будинком, в якому вона є зареєстрованою, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням, оскільки задоволення такого позову призведе до порушення права відповідача на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 223, 247, 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити у повному обсязі.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з складання повного тексту рішення.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Повний тест даного рішення виготовлено та проголошено 27.10.2022 року об 14 годині 30 хвилин.

Суддя: