Справа № 307/2170/18
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 квітня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Джуги С. Д., Собослоя Г. Г.,

з участю секретарки судового засідання Бочко Л.І.,

розглянувши у відритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Коваленко Олександр Миколайович, до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, про визнання недійсною технічної документації із землеустрою, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в її інтересах представником - адвокатом Коваленком Олександром Миколайовичем, на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 8 вересня 2021 року, ухвалене суддею Савицьким С. А.,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Коваленко О.М., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління Держгеокадастру у Тячівському районі Закарпатської області, про визнання недійсною технічної документації із землеустрою та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Позов обґрунтувала тим, що рішенням десятої сесії 22-го скликання Тереблянської сільської ради їй та відповідачці було виділено кожному земельні ділянки площею 0,10 га для будівництва та ведення підсобного господарства за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, с. Теребля, урочище «Кривулі» (біля санаторію). У подальшому нею та ОСОБА_2 було отримано державні акти на право приватної власності на землю, а саме, вона одержала державний акт на право приватної власності на землю 1V-ЗК № 032816 від 23.10.1997, згідно з яким стала власником земельної ділянки площею 0,105 га, відповідачка отримала державний акт на право приватної власності на землю 1V-ЗК № 032815 від 23.10.1997, відповідно до якого також стала власником земельної ділянки площею 0,105 га. За цими державними актами вона і ОСОБА_2 стали суміжними землевласниками.

Згодом вона мала намір виготовити належну документацію та присвоїти належній їй земельній ділянці кадастровий номер, однак під час виготовлення такої документації довідалася, що відповідачка вже відновила межі своєї земельної ділянки в натурі та зареєструвала її за кадастровим номером :03:005:0010. При цьому, на її переконання, під час відновлення земельної ділянки ОСОБА_2 були порушені межі належної їй земельної ділянки, тобто зменшилась площа її земельної ділянки, змінилась конфігурація меж, а також відповідачкою було захоплено наявну на її ділянці свердловину № 12 Тереблянського родовища мінеральних вод.

Зазначала, що технічна документація про відновлення меж земельної ділянки відповідачки не відповідає вимогам законодавства, оскільки наявна помилка в кадастровому номері, який зазначений під № :02:001:0010, як на титульній сторінці, так і на подальшій технічній документації, хоча фактично зареєстровано земельну ділянку за № 0:03:005:0010; в пояснювальній записці вказаної технічної документації зазначено, що межі земельної ділянки проходять по межовим знакам згідно з актом установлення і погодження меж, погодженого власником земельної ділянки, суміжними землекористувачами і землевласниками та виконавцем. Заяв та скарг при встановленні та погодженні меж земельної ділянки не надійшло. На земельну ділянку обмеження (обтяжень) та сервітути не встановлювались, що не підтверджуються будь-якими долученими документами і не відповідає дійсності.

Стверджувала, що з приводу відсутності претензій суміжних землевласників, зокрема її, взагалі не повідомлялося про винесення меж в натурі земельної ділянки відповідачки, чим фактично було позбавлено права захистити свої права як суміжного землевласника. Також у технічній документації не вказано дату складення ситуаційного плану та проведення зйомки на місцевості, що є фактичним порушенням розробки документації. При цьому відомості, які викладені в пояснювальній записці та графічних матеріалах, не відповідають пунктам 4.1.- 4.4. наказу № 376 від 18.05.2010 «Про затвердження Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками».

Указувала і на те, що наразі на земельній ділянці ОСОБА_2 опинилася свердловина № 12 Тереблянського родовища мінеральних вод, яка була відновлена, відреставрована за її кошти, та на момент проведення робіт по відновленню цієї свердловини і подальшої її експлуатації власником є саме вона. Водночас за документами зазначена свердловина мінеральних вод розташована саме на її земельній ділянці. Проте, ані в графічних матеріалах, ані в інших описових даних розробником земельної документації на земельну ділянку відповідачки не вказано дану свердловину, яка після відновлення меж знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_2 , що прямо суперечить законодавству.

Окрім цього, відновлення меж у натурі земельної ділянки відповідачки фактично змінило конфігурацію такої земельної ділянки, оскільки відповідно до державного акту 1V-ЗК 032815, виданого ОСОБА_2 , ця земельна ділянка являла собою правильний прямокутник зі сторонами 40.0 м на 26.3 м. і лише з однієї сторони межувала з її земельною ділянкою. Згідно зі спірної документації площа даної земельної ділянки змінилася, сторони прямокутника змінили свої розміри і земельна ділянка відповідачки тепер із двох сторін межує з її земельною ділянкою, що не узгоджується з її та ОСОБА_2 державними актами на право власності на земельну ділянку, а також не відповідає вимогам наказу № 376 від 18.05.2010 «Про затвердження Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», ст. 55 Закону України «Про землеустрій» та ст. 107 Земельного кодексу України.

На її переконання, відповідачка після встановлення меж у натурі фактично здійснила захоплення частини її земельної ділянки та споруду - свердловину № 12 Тереблянського родовища мінеральних вод, яка належить саме їй, чим грубо порушено її права.

Посилаючись на наведені вище обставини просила визнати недійсною технічну документацію по відновленню меж та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки за кадастровим номером :03:005:0010, яка на праві власності належить ОСОБА_2 , а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 26.06.2020 замінено третю особу Управління Держгеокадастру у Тячівському районі на належну третю особу - Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області /т.3 а.с.27/.

У серпні 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Коваленко О.М., подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, а саме щодо зобов`язання відповідачки ОСОБА_2 зняти незаконно установлену огорожу і звільнити самовільно захоплену нею частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , загальною площею 240 кв. м (довжина 40 метрів, ширина 6 метрів) /т.3 а.с.79-80/.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 8 вересня 2021 року в задоволенні цього позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду позивачка ОСОБА_1 , в її інтересах якої діє представник - адвокат Коваленко О.М., подала на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення місцевим судом норм матеріального і процесуального права та без урахування фактичних обставин справи.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги докази, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог та які підтверджують захоплення ОСОБА_2 частини належної їй земельної ділянки і свердловини. Натомість, судом упереджено надано перевагу доводам відповідачки та надано перевагу суперечливим доказам, які не відносяться до предмета доказування, а саме відповідь сільської ради про начебто не проведення нею у 1999-2000 роках жодних робіт по відновленню свердловини й її використання. Також судом поверхово було надано оцінку висновкам експерта, які викликають сумніви в їх правильності.

У доповненнях до апеляційної скарги позивачка ОСОБА_1 загалом посилалась на ті ж доводи, що наведені нею в позовній заяві, а також на те, що судом належним чином не враховано, що: - кресленнями, які відповідають фактичним обставинам справи, підтверджується зменшення її земельної ділянки по ширині на 7 метрів (з 26.3 м до 19.3 м), а відтак при накладені земельної ділянки ОСОБА_2 на її земельну ділянку фактично захоплено в неї 0,028 га (7 м х 40 м), чим безумовно порушено її права власності; - в технічній документації відповідачки є відсутнім план меж земельної ділянки, що підтверджується наявним у матеріалах справи відповідним висновком експертизи від 16.03.2020 та зазначено різних суміжних землекористувачів; - вона є належним володільцем і користувачем свердловини № 12, що, зокрема узгоджується з постановами Західного апеляційного господарського суду від 14.02.2019 і Верховного Суду від 21.05.2019 у справі № 5008/988/2011; - в спірній технічній документації відповідачки не вказано відомостей щодо свердловини № 12 і обмеження на неї як зони суворого режиму першого поясу.

З огляду на наведене просила оскаржене рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позов зі змінами задовольнити, а також розподілити судові витрати.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 11.11.2021, зокрема поновлено ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Коваленко О.М., строк на апеляційне оскарження рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 08.09.2021.

Інші учасники справи своїм право подати відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалися.

У судовому засіданні представники позивачки (апелянтки) ОСОБА_1 адвокат Коваленко О.М. та Габор В.І. апеляційну скаргу з доповненнями до неї підтримали повністю, з підстав наведених у них, та просили оскаржене рішення місцевого суду скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позов зі змінами задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Рішко П.М. у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечили внаслідок її безпідставності і надуманості, просили таку залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін.

Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, а тому, на переконання колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що рішенням Тереблянської сільської ради народних депутатів 7-ої сесії 22-го скликання від 19.12.1996 виділено по 0,10 га земельної ділянки для ведення садівництва в урочищі «Кривулі» /біля санаторію/ громадянкам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (т.1 а.с.12).

Рішенням Тереблянської сільської ради 10-ої сесії ХХІІ скликання від 29.08.1997 передано у приватну власність земельні ділянки, які були у постійному користуванні, громадянкам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 площею по 0,10 га для будівництва і ведення підсобного господарства в урочищі «Кривулі» /біля санаторію/ (т.1 а.с.18).

На підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV № 032816 від 23.10.1997, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 6, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,105 га, для ведення садівництва в урочищі «Кривулі» Тереблянської сільської ради (т.1 а.с.10).

Також на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV № 032815 від 23.10.1997, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 7, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,105 га, для ведення садівництва в урочищі «Кривулі» Тереблянської сільської ради (т.1 а.с.45, 46).

Із зазначених державних актів на землю та матеріалів справи вбачається, що сторони у цій справі є суміжними землевласниками.

На замовлення ОСОБА_2 від 29.12.2015 сертифікованою інженеркою-землевпорядницею ОСОБА_4 було виготовлено Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) земельної ділянки ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 032815 від 23.10.1997, за результатами якої було проведено державну реєстрацію у державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,0964 га, та присвоєно земельній ділянці кадастровий номер :03:005:0010 (у технічній документації помилково зазначено кадастровий номер :02:001:0010) (т.1 а.с.30-53).

Як убачається з відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідачка ОСОБА_2 є власником об`єкту нерухомого майна - земельної ділянки площею 0,0964 га, кадастровий номер :03:005:0010 для будівництва й обслуговування санаторно-оздоровчих закладів, розташованої по АДРЕСА_2 . Підстава виникнення права власності: - витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданого Управлінням Держгеокадастру у Тячівському районі Закарпатської області від 15.05.2017; рішення Тереблянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області від 04.05.2017 (т.1 а.с.15, 16).

Матеріалами справи встановлено, що позивачка ОСОБА_1 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) своєї земельної ділянки, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 032816 від 23.10.1997, не виготовляла, кадастровий номер такій земельній ділянці не присвоювався.

За приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Майже аналогічні положення містяться й у ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України.

З огляду на це обов`язковому з`ясуванню підлягає питання щодо того, про захист яких саме прав ідеться та належність самого способу захисту цих прав.

Так, відповідно до вимог ч. 3 ст. 152 ЗК України передбачено такі способи захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки: - визнання прав; - відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; - визнання угоди недійсною; - визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; - відшкодування заподіяних збитків; - застосування інших, передбачених законом, способів.

На переконання колегії суддів, позовна вимога ОСОБА_1 про визнання недійсною технічної документації на земельну ділянку ОСОБА_2 не охоплюється юрисдикцією суду і не може бути самостійним предметом судового розгляду, оскільки зазначені обставини, що призвели до ймовірного порушення прав позивачки, можуть слугувати лише доказами на обґрунтування та підставою для підтвердження її правової позиції при пред`явленні позову у спосіб, передбачений ч. 3 ст. 152 ЗК України, а відтак не є належним способом захисту права.

Аналогічні висновки щодо неможливості визнання в судовому порядку незаконною технічної документації на земельну ділянку, як самостійної позовної вимоги, зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2019 у справі № 128/3751/14-а (провадження № 11-1454апп18), які апеляційний суд, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

З огляду на це вимога ОСОБА_1 про визнання недійсною технічної документації на земельну ділянку ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, а відтак не підлягає задоволенню і похідна від неї вимога позивачки про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку ОСОБА_2 на підставі лише ймовірно недійсної технічної документації, оскільки право власності на земельну ділянку та підстави, які слугували для її виникнення за відповідачкою, позивачкою не оскаржені.

Також не переконання колегії суддів, позивачкою не доведено належними і допустимими доказами свої вимоги щодо необхідності зобов`язання відповідачки ОСОБА_2 зняти незаконно встановлену нею огорожу і звільнити самовільно захоплену нею частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , загальною площею 240 кв. м (довжина 40 метрів, ширина 6 метрів), тобто ОСОБА_1 не доведено дійсного порушення її права, яке, на її думку, полягає в позбавленні її частини ділянки діями відповідачки з порушенням межі між належними сторонам ділянками. При цьому колегія суддів не бере до уваги як належний і допустимий доказ надану позивачкою схему-креслення, виготовлену сертифікованою інженеркою - землевпорядницею ОСОБА_5 (т.3 а.с.118-121), оскільки цієї схемою не підтверджуються обставини щодо незаконного встановлення ОСОБА_2 паркану та самовільного захоплення частини ділянки ОСОБА_1 , у тому числі із зазначенням її розміру.

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивачка не довела належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами свої вимоги про необхідність скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку ОСОБА_2 , зобов`язання останню зняти незаконно установлену огорожу і звільнити самовільно захоплену частину земельної ділянки, оскільки ці вимоги не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи. Щодо вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсною технічної документації на земельну ділянку ОСОБА_2 , то така не може бути самостійним предметом судового розгляду і є неналежним способом захисту права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE», заява № 4909/04, рішення ЄСПЛ від 10.02.2010, § 58).

Недоліки вирішення місцевим судом даного спору носять характер формальних міркувань та не впливають на правильність і справедливість ухваленого судом першої інстанції рішення.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтується на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржене рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, апеляційний суд не вбачає.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на позивачку - апелянтку ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах представником - адвокатом Коваленком Олександром Миколайовичем, залишити без задоволення.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 8 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 квітня 2022 року.

Суддя-доповідачка

Судді