Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 755/7063/21
Номер провадження 22-ц/824/8499/2022
Головуючий у суді першої інстанції Н.В. Марфіна
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
28 вересня 2022 року місто Київ

Справа №755/7063/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання Сіра Ю.М.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 червня 2022 року, ухвалене у складі судді Марфіної Н.В., в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, повне судове рішення складено 13.06.2022, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу і поділ спільного майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з жовтня 2006 року по січень 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У вказаний період у них народилось двоє спільних дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яких спільно виховували позивач та відповідач, оскільки постійно спільно проживали та проводили відпочинок. Позивач зазначає, що відносинам, які склалися між сторонами спору, притаманні традиційні права та обов`язки членів сім`ї чоловіка та дружини. ОСОБА_1 вказує, що разом з ОСОБА_2 проживав спільно як сім`я по серпень 2018 року в квартирі АДРЕСА_1 , а з вересня 2018 року по січень 2021 року родина разом проживала в квартирі АДРЕСА_2 , що також підтверджується штампами в паспортах сторін про реєстрацію їх місця проживання за однією адресою. За згодою відповідача позивач з 14.09.2019 і по теперішній час залишається зареєстрованим в квартирі АДРЕСА_2 , що на думку позивача, було б неможливим, якщо б у сторін спору не було взаємних відносин. На підтвердження наявності спільного проживання позивач надав суду світлини зі спільного відпочинку позивача, відповідача з донькою у 2011 році та з сином у 2013 році; позивача, відповідача на випускному дочки в дитячому садочку у 2014 році; позивача та відповідача у автомайстерні; позивача та відповідача разом з друзями сім`ї на спільному дозвіллі у 2019 році. Позивач вказує, що сторони мали спільний бюджет, ОСОБА_1 регулярно перераховував відповідачу кошти, що вбачається із квитанцій про переказ коштів. Такі кошти забезпечували утримання сім`ї, покриваючи витрати на харчування, одяг, сплату комунальних послуг тощо. Також позивач дбав про побутові умови проживання, у зв`язку з чим тільки за останні три роки ним особисто було придбано диван, пральну машину, холодильник, пилосос тощо для спільного користування сім`ї. Факт того, що між сторонами протягом жовтня 2006 року - січня 2021 року існували усталені відносини, що притаманні подружжю, на думку позивача, підтверджуються також показами свідків.

Позивач зазначив, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу має на меті визначення набутої сторонами 24.07.2018 квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу як об`єкта права спільної сумісної власності, право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Згідно з висновком про вартість квартири від 05.07.2018 ринкова вартість квартири на момент купівлі-продажу складала 502 400,00 грн. Позивач вказує, що таким чином квартира набута сторонами під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, при цьому сторони однаково понесли витрати на придбання квартири за рахунок сімейних заощаджень. Враховуючи, що квартира придбана в 2018 році за спільні кошти позивача та відповідача, які на той момент проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, така квартира є об`єктом права спільної сумісної власності. Квартира, як об`єкт права спільної сумісної власності, набута сторонами за спільні кошти та має бути поділена на рівні частки між сторонами по 1/2 частці кожному.

З урахуванням зазначеного, позивач просить суд встановити факт проживання однією сім`єю без шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_2 з жовтня 2006 року по січень 2021 року, визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю сторін та в порядку поділу спільного майна визнати за позивачем та відповідачем право власності на 1/2 частину квартири за кожним.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 червня 2022 року задоволено позов ОСОБА_1 . Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з жовтня 2006 року по січень 2021 року. Визнано квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В порядку поділу спільного сумісного майна визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що задовольняючи позов суд першої інстанції порушив принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві, оскільки взяв до уваги доводи позивача щодо наявності коштів на придбання спіної квартири та не мотивував причин відхилення заперечень відповідача в цій частині. Позивач не довів, що кошти від продажу квартири АДРЕСА_1 були витрачені відповідачем на інші потреби, а не на придбання спірної квартири. Суд безпідставно взяв до уваги посилання позивача, що за результатами домовленості між сторонами даного спору та продавцями спірна квартира була придбана за фактичною ціною 35 000, 00 доларів США, що еквівалентно 925 738,91 грн станом на 24.07.2018, оскільки на підтвердження таких посилань позивачем не надано суду жодних доказів. При цьому суд не врахував, що позивач сам зазначав, що не був присутнім при оформленні договору - купівлі продажу спірної квартири.

Крім цього апелянт вказує на те, що у суду були відсутні підстави вважати, що позивачем було отримано грошові кошти в борг, які були необхідні для придбання квартири, оскільки ним не підтверджено фактичне отримання таких коштів та їх витрата саме на придбання спірного майна. Суд не встановив справжньої правової природи укладеного між сторонами договору та дійшов помилкового висновку про укладення договору позики, а тому відсутні підстави вважати, що позивачем для купівлі спірної квартири були залучені позичені кошти у розмірі 16 000 доларів США.

ОСОБА_2 звернула увагу на те, що позивачем не було надано доказів на підтвердження ні свого фінансового вкладу на придбання спірної квартири, ні вкладу на її утримання. Натомість доходи відповідача, отримані за період з січня 2018 року по грудень 2018 року давали їй змогу докласти до суми отриманої за продаж квартири АДРЕСА_1 8 400, 00 грн для придбання спірної квартири.

Також апелянт вважає недоведеним, що факт придбання позивачем продуктів харчування, побутової хімії, елетрочайника тощо свідчить, що вказане придбавалося для потреб сім`ї.

Зокрема апелянт звернула увагу на те, що зазначаючи у позові про народження у сторін спільних дітей у період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ОСОБА_1 не вказав, що згідно свідоцтв про народження дітей їхнім батьком вказано ОСОБА_5 , а не ОСОБА_1 . Більше 14 років позивача не цівкавило питання визнання батьківства дітей. На думку апелянта, зазначене свідить про те, що ОСОБА_1 не бажав офіційно оформлювати стосунки як подружжя, не мав бажання визнавати себе батьком дітей, а за спливом 15 років вирішив скористатися можливістю фінансової вигоди особисто для себе.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити з викладених підстав.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення повністю не відповідає.

Так, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Задовольняючи позов суд, оцінивши кожен окремий доказ у їх взаємозв`язку та надавши оцінку сукупності таких доказів, вважав доведеним належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами факт спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу з жовтня 2006 року по січень 2021 року. При цьому суд дійшов висновку, що відповідачем належним чином не доведено залучення коштів у сумі 494 000,00 грн від продажу попередньої квартири для купівлі спірної квартири, адже зі змісту договорів купівлі-продажу квартир та інших матеріалів справи не вбачається, що, до прикладу, кошти від продажу квартири були перераховані відповідачці покупцем на банківський рахунок та в подальшому із цього банківського рахунку ці кошти були перераховані на рахунок продавців спірної квартири, що у такому випадку належним чином та в достатній мірі могло б підтвердити використання саме особистих коштів відповідача для покриття основної частини вартості спірної квартири.Суд дійшов висновку, що відповідачем не спростовано презумпції спільності набуття спірної квартири, а відтак, ураховуючи, що дата набуття майна знаходиться в межах встановленого судом факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу (24.07.2018) і наявні дані про отримання позивачем позики в сумі 16 000,00 доларів США та про його доходи з 01.01.2018 по 24.07.2018 в сумі 131 096,00 грн, що спростовує твердження сторони відповідача про відсутність у позивача фінансової спроможності участі у придбанні спірної квартири, а тому визнав спірну квартиру спільною сумісною власністю сторін та в порядку його поділу визнав за кожним з них право власності на Ѕ частину спірної квартири.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитися не може, з огляду на таке.

За приписами частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відповідно до частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Статтею 74 СК України встановлено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто, при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства; наявності у сторін спільного бюджету; проведення спільних витрат; придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19 Верховний Суд дійшов правого висновку про те, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц вказувала на те, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно як установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Такими доказами можуть слугувати: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого; заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій про спільне проживання та ведення господарства.

Слід зазначити, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Разом із цим положеннями ЦПК України визначено, що є доказами у цивільній справі, зокрема доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (частини перша, друга статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

На підтвердження позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з жовтня 2006 року по січень 2021 року позивач надав суду першої інстанції роздруківки квитанцій за період 2017-2021 років про здійснення перерахування позивачем особистих коштів на картковий рахунок відповідача та поповнення належного їй рахунку мобільного зв`язку за номером телефону; систематичне здійснення покупок у продуктових магазинах, магазинах харчування для домашніх тварин, магазинах товарів для дому і побутової хімії, магазинах товарів для ремонту і будівництва, аптеках, що розташовані як у безпосередній близькості до розташування квартир по АДРЕСА_3 , так і в інших районах міста; світлин із зображенням сторін, їх спільних дітей та друзів під час відпочинку, на свята та при проведенні дозвілля.

Також позивач вказував, що факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з відповідачем підтверджується показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . Також суд взяв до уваги показання ОСОБА_1 , надані ним суду як свідком. Зокрема позивачем було надано суду акт опитування ОСОБА_10 від 19.04.2021, у якому містяться пояснення того, що сторони у справі доводяться йому колишніми сусідами, з якими проживали в одному будинку по АДРЕСА_4 приблизно 12 років, а саме з 2006 року по 2018 рік (включно), після чого вони переїхали проживати в інше місце. Відносини у ОСОБА_10 зі сторонами у справі були добросусідські, віталися одне з одним та допомагали у побутових питаннях один одному.

Із копій паспортів сторін вбачається, що позивач з 25.03.2010 по 03.01.2013 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , а з 14.08.2019 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 . Відповідач знята з реєстрації за попереднім місцем проживання у квартирі АДРЕСА_1 22.02.2019 та цього ж дня зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 .

Крім цього, на підтвердження факту проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу позивач посилався на наявність у сторін спільних дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками якої у свідоцтві про народження серії НОМЕР_1 вказано: батько - ОСОБА_5 ; мати - ОСОБА_2 ; сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками якого у свідоцтві про народження серії НОМЕР_2 вказано: батько - ОСОБА_5 ; мати - ОСОБА_2 .

Судом першої інстанції було встановлено та визнавалося сторонами, що записи про батька дітей здійснені зі слів матері на підставі статті 135 СК України. Позивач визнавав, а відповідач не заперечувала, що діти (дочка ОСОБА_11 та син ОСОБА_12 ) є їх спільними, ОСОБА_1 є біологічним батьком дітей.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Під час розгляду справи суд першої інстанції, вирішуючи питання про встановлення факту проживання сторін у справі однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з жовтня 2006 року по січень 2021 року вірно взяв до уваги наявність у сторін двох спільних дітей 2007 та 2013 років народження, батьками яких, зі слів як позивача так і відповідача, вони є, і судом не встановлено підстав для сумнівів у достовірності цих обставин, добровільності їх визнання, а тому ця обставина не підлягає доказуванню в силу положень ч.1 ст.82 ЦПК України.

Таким чином доказом спільного проживання сторін як подружжя є наявність у них двох спільних дітей, народжених у 2007 році та 2013 році. Батьківство дітей визнається ОСОБА_1 та не заперечується ОСОБА_2 .

Щодо допустимості та належності інших доказів, наданих позивачем на підтвердження факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, колегія суддів бере до уваги наступне.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність, допустимість і достатність таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Дійсно, у контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії, місце реєстрації не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Проте вказані докази можуть бути визнані судом допустимими та взяті до уваги у сукупності із іншими доказами - наявність спільних дітей у сторін, придбання позивачем продуктів харчування для родини, купівля товарів для дому, ремонту та будівництва і побутової хімії, для харчування домашніх тварин, сплата комунальних послуг, неодноразове перерахування коштів позивачем на банківську карту відповідача та поповнення рахунку її мобільного телефону, придбання позивачем дивану, пральної машини, холодильника, пилососа, ліжка, шафи, що в свою чергу свідчить як про спільність бюджету для забезпечення родини, так і про наявність відповідного подружнього обов`язку у сторін, що підтверджує не лише спільне проживання сторін, а їх проживання однією сім`ю як подружжя та ведення сільного господарства.

Оцінивши наявні у матеріалах справи як письмові докази, так і покази свідків у їх сукупності колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції, дослідивши обставини справи, надавши належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, дійшов правильного висновку про те, що факт проживання сторін однією сім`єю з жовтня 2006 року по січень 2021 року підтверджено належними та допустимими доказами, показаннями свідків, які підтверджують факт проживання сторін спору однією сім`єю у цей період, ведення спільного господарства та спільного бюджету, що свідчить про виникнення між ними відносин, притаманних сім`ї, взаємних прав і обов`язків. Такі докази не спростовані відповідачем.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в цій частині матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною відповідача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході перегляду справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації з ОСОБА_2 у період з жовтня 2006 року по січень 2021 року є обґрунтованими, а висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для їх задоволення є обґрунтованим. Беручи до уваги досліджені та оцінені апеляційним судом письмові докази та показання свідків, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування судового рішення в цій частині.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю сторін та її поділу між сторонами у рівних частках, колегія суддів зазначає наступне.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 367/7714/16, у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 204/8558/14-ц, у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 127/830/17.

Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Тлумачення норм глави 8 СК України свідчить, що поділ майна здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За змістом статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди, страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Судом було встановлено, що у період спільного проживання з жовтня 2006 року по січень 2021 року згідно договору купівлі - продажу квартири від 24.07.2018, укладеного між ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , як продавцями, та ОСОБА_2 , як покупцем, остання купила квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 73,5 кв.м., яка складається із трьох житлових кімнат.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04.04.2021, 24.07.2018 проведено реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В., зареєстрованого у реєстрі за №589.

За даними висновку про ринкову вартість квартири АДРЕСА_2 , станом на 05.07.2018 вартість квартири складає 502 400,00 грн.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Договору договору купівлі - продажу квартири від 24.07.2018, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В., зареєстрованого у реєстрі за №589, сторони визначили, що продажна вартість квартири становить 502 400,00 грн.

Відтак, суд першої інстанції визначаючи дійсну вартість за яку була придбана спірна квартира, вірно взяв до уваги суму, зазначену у договорі її купівлі - продажу, оскільки зазначене повністю узгоджується із нормами закону та не спростоване позивачем.

Звертаючись до суду із позовними вимогами про визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю та її поділ у рівних частках між сторонами, позивач вказував на те, що спірне нерухоме майно придбане за коши, які були взяті ним у позику в розмірі 16 000,00 доларів США від ОСОБА_15 , про що ним складено 17.07.2018 розписку.

Спростовуючи презумпцію спільності права власності сторін на спірне майно відповідач вказала, що квартира АДРЕСА_2 була придбана нею за її особисті кошти, отримані від продажу належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 за ціною 494 000,00 грн, а також надала суду дані про свої доходи на підтвердження наявності у неї коштів для погашення різниці між вартістю проданої та купленої квартир у сумі 8 400,00 грн.

Відхиляючи вказані доводи відповідача суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 належним чином не доведено залучення коштів у сумі 494 000,00 грн від продажу попередньої квартири для купівлі спірної квартири, при цьому суд вважав доведеним факт купівлі спірної квартири за кошти, отримані позивачем у позику у розмірі 16 000,00 доларів США.

Проте такі висновки суду суперечать наявним у матеріалах справи доказам та встановленим судом апеляційної інстанції обставинам справи під час її перегляду.

Надаючи оцінку розписці, складеній позивачем 17.07.2018 про отримання у позику від ОСОБА_15 грошових коштів в сумі 16000,00 доларів США колегія суддів зазначає наступне.

Так, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між сторонами правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Разом з тим, судом не взято до уваги, що надана позивачем розписка не містить умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати повернення коштів, а також судом не встановлено справжню правову природу укладеного договору. Тому колегія суддів увважає, що подана до суду розписка не підтверджує передачу коштів за цим правочином саме для придбання квартири, оскільки за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми, чого у даній розписці не відображено.

Крім того колегія суддів бере до уваги, що вказана розписка була складена 17.07.2018, а спірна квартира фактично була придбана відповідачем лише через 7 днів, а не за кілька днів (тобто 2 дні), як зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні.

Зазначаючи про те, що відповідачем не було покладено на банківський рахунок грошові кошти отримані нею від продажу квартири та у подальшому не переведено їх для купівлі спірної квартири, суд першої інстанції не вказав чому таких дій не повинно було бути вчинено позивачем, отримавши у позику кошти для купівлі квартири за тиждень до її придбання, з метою у подальшому переахувати на рахунок продавця, щоб могло свідчити про безаперечне придбання спірної квартри саме за вказані кошти.

Також суд апеляційної інстанції вважає, що отримання позивачем коштів в сумі 16 000,00 доларів США у позику 17.07.2018, не свідчить про отримання їх саме для придбання спірної квартири, оскільки вказана сума коштів в еквіваленті станом на 24.07.2018 становила 423 200,00 грн, що є меншою за вартість спірної квартири згідно договору купівлі продажу.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що позивач у поданій позовній заяві не зазначав будь - яких відомостей про отримання ним у позику 16 000, 00 доларів США на придбання спірної квартири та не вказував розписку додатком до позовної заяви, чим фактично порушив вимоги ч. 2 ст. 83 ЦПК України. Про отримання коштів у позику позивач зазначив у відповіді на відзив ОСОБА_2 на позовну заяву. Жодних причин та доказів неможливості подання такого доказу разом із позовною заявою ОСОБА_1 не зазначав та відповідних доказів у розпорядження суду не подавав. Відтак у суду першої інстанції були підстави поставити під сумнів наданий позивачем доказ.

Та обставина, що суд взяв до уваги дохід позивача за період з 01.01.2018 по 24.07.2018, який склав 131 096,00 грн не свідчить про те, що ці кошти були витрачені позивачем на придбання спірної квартири, оскільки беззаперечних доказів зазначеного матеріали справи не містять.

Натомість зі змісту поданих відповідачем довідок про доходи, загальний розмір отриманого доходу у вигляді заробітної плати з квітня 2016 року по травень 2021 року склав 406 352,36 грн. При цьому, відповідний дохід з квітня 2016 року по липень 2018 року (час набуття у власність спірної квартири) становить 134 775,78 грн.

Крім цього, згідно договору купівлі-продажу квартири від 04.05.2018, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леончук І.А., зареєстрованим в реєстрі № 628, ОСОБА_2 відчужила належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 28,70 кв.м., за ціною 494 000,00 грн.

Вказана квартира належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу квартири, посідченого приватним нотаріусом Київсього міского нотаріального округу Криворучком В.П. 01.10.2004, реєстровий № 3509, що вбачається із п.3 договору купівлі-продажу квартири від 04.05.2018, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леончук І.А., зареєстрованим в реєстрі № 628. А отже, квартира АДРЕСА_1 була особистою приватною власністю відповідача. Відтак грошові кошти у розмірі 494 000,00 грн, отримані за її продаж, є особистими коштами ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції бере до уваги доводи ОСОБА_2 у тому, що зазначена квартира була продана нею з метою придбання іншої квартири, більшої за розміром, з метою покращення житлових умов.

Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17).

З ураухванням встановлених обставин справи та зазначених норм закону, колегія суддів уважає, що з метою придбання спірної квартири відповідачем було витрачено власні кошти отримані від продажу належної їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 у розмірі 494 000,00 грн, що складає 98,34 % вартості спірної кварити, яка була куплена за ціною 502 400,00 грн.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведо витрату відповачем коштів у зазначеній сумі, отриманих від продажу квартири АДРЕСА_1 у власних цілях на інші потреби (відпочинок, придбання речей побуту, автомобіля, речей тощо). Зокрема таких доказів не надано і у розпорядження апеляційного суду. Такі твердження позивача є лише припущенням, які, на його думку, не потребують доведення, що суперечить вказаним вище нормам закону.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що грошові кошти у розмірі 8 400, 00 грн, витрачені ОСОБА_2 на придбання спірної квартири, є спільними коштами сторін справі, оскільки відповідачем не доведено апеляційному суду, що кошти у вказаному розмірі є її власними коштами. Такі кошти є її доходом, отриманим у період спільного проживання з позивачем як подружжя, а тому є їх спільними коштами. Ураховуючи, що судом встановлено факт проживання сторін у період з жовтня 2006 року по січень 2021 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу, грошові кошти у розмірі 8 400,00 грн є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (502400 - 494000=8400 грн).

Відтак внесені відповідчем спільні грошові кошти у розмірі 8 400,00 грн на купівлю квартири АДРЕСА_2 скаладють 1,66 % її вартості.

Отже, висновок суду першої інстанції у тому, що спірна квартира є 100% спільною власністю сторін, яка підлягає поділу у рівних частках, тобто по 1/2 кожному є помилковим.

Вирішуючи питання щодо визначення частки спірної квартири, яка відноситься до спільної сумісної власності сторін та її поділу, колегія суддів виходить з таких розрахунків:

100% вартість квартири загальною площею 73, 5 кв.м. складає 502 400, 00 грн, з яких 8 400, 00 грн є спільною сумісною власністю, що підлягає поділу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частинах, тобто по 4 200, 00 грн кожному. Решта 494 000, грн є особистою власністю ОСОБА_2 .

Визначаючи частки нерухомого майна у порядку його поділу, а саме: квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 73, 5 кв.м., суд апеляційно інстанції дійшов висновку, що частка ОСОБА_1 складає:

502 400,00 - 1

х = = (84/10000)

4 200,00 - Х

При цьому частка ОСОБА_2 , з урахуванням сплати нею власних коштів за спірну квартиру у розмірі 494 000,00 грн та частини спільних сумісних коштів у розмірі 4 200,00 грн складає: 9916/10000. Вона складається 84/10000 частин квартири в порядку поділу спільного сумісного майна та 9832/10000 частин її особистої власності.

Жодних доказів на спростування вказаних обставин, встановлених судом апеляційної інстанції позивач до суду не надав. Таких обставин представник позивача у суді апеляційної інстанції не спростував.

Та обставина, що відповідач не уклала одночасно договори, тобто в один день та у одного нотаріуса, у черговості спочатку продаж попередньої квартири, а слідуючим договір купівлі-продажу спірної квартири, про що зазначив суд у своєму рішенні не може слугувати підставою вважати, що кошти отримані відповідачем від продажу квартири у травні 2018 року були витрачені нею на інші потреби, а не на придбання спірної квартири, ураховуючи наявність у відповідача двох дітей та відсутність іншого житла, оскільки із матеріалів справи вбачається що сторони у період спільного проживання однією сім`єю проживали лише у квартирах, влаником яких була відповідач. Жодного житла для забезпечення проживання ОСОБА_2 та дітей ОСОБА_1 у їх розпорядження та користування не надав. Жодних належних чи допустимих доказів того, що взяті ОСОБА_1 у позику кошти були витрачені саме з метою купівлі спірної квартири матеріали справи не містять. Відповідач категорично заперечує факт отримання позивачем грошей у борг та сплату саме цих коштів за придбану неї спірну квартиру.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушивши норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та його поділ, таке рішення суду не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування у вказаній частині з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог щодо визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та його поділ у вказаних вище частках.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд першої інстанції не установив всіх обставин справи та дійшов помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та його поділ у повному обсязі.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування в частині вирішення вимог про визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та її поділу у рівних частках та ухвалення нового рішення в цій частині про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та його поділ у вказаних вище частках з наведених підстав.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Судові витрати по сплаті відповідачем судового збору за подачу апеляційної скарги до суду підлягають відшкодуванню позивачем, оскільки судом апеляційної інстанції рішення суду в частині визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та її поділу скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 червня 2022 року в частині визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та її поділу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

У порядку поділу майна визнати за ОСОБА_1 право власності на 84/10000 частини квартири АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 ою право власності на 9916/10000 частини квартири АДРЕСА_2 .

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 червня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_5 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 472 (сім тисяч чотириста сімдесят дві) грн 70 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 17 жовтня 2022 року.

Судді

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна