П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/20982/21

Провадження № 22-ц/4815/1264/22

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Першко О.О.

Ухвалу суду першої інстанції постановлено

01 вересня 2022 року в м. Рівне

(фіксування судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось)

Повний текст складено 05 вересня 2022 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Майданік В.В.

секретар судового засідання: Крижов В.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

за участі: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Хильчук Катерини Юріївни на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 01 вересня 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виключення відомостей про батька дитини з актового запису про народження,

в с т а н о в и в:

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня 2022 року залишено без розгляду позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виключення відомостей про батька дитини з актового запису про народження.

05 липня 2022 року до суду першої інстанції надійшла заява від представника відповідача адвоката Хильчук К.Ю. про компенсацію судових витрат здійснених внаслідок необґрунтованих дій позивача. Мотивуючи заяву, зазначала, що її довірителем були понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн. і в сумі 1 115,36 грн., пов`язаних із проведенням експертизи, а саме на проїзд до експертної установи з м. Рівне до м. Львів та в зворотному напрямку.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 01 вересня 2022 року відмовлено в задоволенні заяви представника ОСОБА_2 адвоката Хильчук К.Ю. про компенсацію судових витрат, здійснених внаслідок необґрунтованих дій позивача в цивільній справі.

На судове рішення представником відповідача адвокатом Хильчук К.Ю. подано апеляційну скаргу, де вона посилалася на його незаконність та необґрунтованість, які полягала в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Обґрунтовуючи її, покликалась на помилковість тверджень суду першої інстанції про недоведеність відповідачем того, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті були необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема, чи було недобросовісним саме звернення з позовом, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

На переконання заявника, необґрунтованість дій позивача доведена тим, що дитина, стосовно якої позивачем оспорювалося батьківство, зачата і народжена в період перебування сторін у шлюбі, а тому відповідно до ч.1 ст. 122 СК України вважається такою, що походить від подружжя. Дитина народжена ІНФОРМАЦІЯ_1 , тоді як відповідний позов подано у 2021 році, тобто через 10 років з дня народження дитини та після 5 років з дати припинення шлюбу між сторонами, що теж є проявом недобросовісності позивача. На думку автора апеляційної скарги, позов подано з надуманих підстав, а саме з наміром уникнути від покладеного судовим рішенням обов`язку зі сплати аліментів на дитину. Незважаючи на позов, ОСОБА_1 не надано доказів подружньої зради, що породжували сумніви у його батьківстві. Позивач без сумнівів розумів, що саме він є батьком дитини. Крім того, судова експертиза підтвердила його батьківство, а тому і його безпідставне звернення до суду з позовом. Після підтвердження батьківства висновком судової експертизи позивач умисно подав заяву про залишення позовної заяви без розгляду, щоб уникнути відмови у задоволенні позову та розподілу судових витрат між сторонами відповідно.

З наведених підстав просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити заяву про компенсацію судових витрат і стягнути з ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн. і в сумі 1 115,36 грн., які пов`язані із проведенням експертизи, а саме проїзд до експертної установи з м. Рівне до м. Львів та в зворотному напрямку.

У поданому відзиві позивач просив відмовити в задоволенні викладених у апеляційний скарзі вимог через недоведеність пред`явлених до стягнення витрат, а також через те, що ініційовано спір було саме відповідачем на досудовому етапі, який полягав в спростуванні факту батьківства позивача, наміру позбавити його батьківських прав та уникненні від проведення аналізу дезоксирибонуклеїнової кислоти на підтвердження родинної спорідненості.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 55 Конституції України, пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) слід розуміти здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях ЄСПЛ зазначив, що для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

Крім того, у розумінні пункту 1 ст. 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.

У своїй практиці ЄСПЛ наголошує на тому, що право на розгляд справи означає як право особи звернутися до суду, так і право на те, що її справа буде розглянута та вирішена судом.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, що відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до ст. 64 Конституції України не може бути обмежене (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року у справі № 9-зп).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат у разі закриття провадження у справі можливе саме у випадку необґрунтованості дій позивача та звертала увагу, що сам по собі факт закриття провадження не свідчить про наявність безумовних підстав для компенсації судових витрат відповідачу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 640/1029/18, провадження № 14-443цс19, ухвала Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 906/961/17, провадження № 12-121гс19, ухвала Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 810/3711/18, провадження № 11-865апп19).

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Цим правовим висновком керується й колегія апеляційного суду, адже порядок реалізації відповідачем права на компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, як у разі закриття провадження, так і у випадку залишення позову без розгляду, встановлений однією процесуально-правовою нормою ч.5 ст. 142 ЦПК України

Відповідно до цієї норми закону у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України. При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви.

Саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, адже це є його диспозитивним правом, передбаченим положеннями Цивільного процесуального права України, яке не містить обмежень в його реалізації.

Крім того, звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст.ст. 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

За змістом частини 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Системний аналіз частин 5-6 ст. 142, частини 9 ст. 141 ЦПК України дає підстави для висновку, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Між тим, оскільки у поданій 05 липня 2022 року представником відповідача до суду першої інстанції заяві про компенсацію відповідних витрат не зазначено та не підтверджено будь-якими доказами, які саме дії позивача у цій справі були необґрунтованими, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в її задоволенні.

Хоча процесуальним законодавством у розрізі спірного питання встановлено, що такі доводи разом із наданими в їхнє підтвердження доказами повинні надаватись саме до суду першої інстанції, не зволікаючи з цими процесуальними обов`язками до відмови в компенсації витрат, щоб всупереч засадам диспозитивності та змагальності цивільного судочинства вимагати у суду апеляційної інстанції з`ясовувати обставини та перевіряти їх.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч.6 ст. 367 ЦПК України).

За наведених процесуально-правових норм суд апеляційної інстанції не може приймати аргументи щодо необґрунтованості дій позивача при пред`явленні цього позову, позаяк у заяві про відшкодування судових витрат про них не йшлося.

Отже, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування ухвали.

Підставою для залишення оскаржуваного судового рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального парва при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Хильчук Катерини Юріївни залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 01 вересня 2022 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

В.В.Майданік

Повний текст постанови складено: 08.11.2022