Справа № 161/1641/22 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М.
Провадження № 22-ц/802/394/22 Категорія: 45 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

секретаря Савчук О. Ф.,

з участю:

представника позивача Мозольської О. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок вчинення кримінального правопорушення за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Мозольської Оксани Миколаївни на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просить суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 27919,48 грн матеріальної шкоди та 150000 грн моральної шкоди, завданої їй ушкодженням здоров`я внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також судові витрати по справі.

Одночасно з цим позивачкою було подано заяву про забезпечення позову в обґрунтування якої вона зазначила, що предметом пред`явленого позову є стягнення з ОСОБА_2 , як винуватця ДТП, яка мала місце 23.08.2021 року близько 23 год.35 хв. у м. Львові по вул. О. Ковча, в результаті якої, їй, як пасажиру автомобіля OPEL Astra, д.н.з. НОМЕР_1 завдано тілесні ушкодження середньої тяжкості. Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 20.11.2021 року відповідача було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. В ході розгляду кримінальної справи в Шевченківському районному суді м. Львова було встановлено, що ОСОБА_2 є непрацюючою людиною, що також дає підстави об`єктивно вважати, що в разі задоволення її позову шляхів примусового стягнення коштів з відповідача шляхом відрахування їх із заробітної плати не буде, а отже накладення арешту на його майно є для неї певною гарантією можливості отримати в майбутньому відшкодування понесених витрат на відновлення свого здоров`я. Враховуючи наведене, просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2022 року у задоволені заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок вчинення кримінального правопорушення відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник позивача адвокат Мозольська О. М. подала апеляційну скаргу.У скарзі зазначає, що викладена в ухвалі позиція щодо відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову повністю нівелює значимість ст. 149 ЦПК України, відповідно до змісту якої суд за заявою учасників справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК України заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися о суду, оскільки вказана норма процесуального Закону прописана в ЦПК України і підлягає застосуванню саме для таких видів спорів.Сам факт, що відповідач у справіне надав позивачу жодної матеріальної допомоги по відновленню її здоров`я, ушкодження якого відбулося сам з вини відповідача, що на даний час є предметом позову, вже є достатнім і безперечним доказом того, що в разі не накладення арешту на вказане майно (квартиру відповідача) буде ускладнено або унеможливлено виконання рішення в разі задоволення позову. Просить ухвалу скасувати, та постановити нову якою накласти арешт на квартиру.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявниця, посилаючись на необхідність забезпечення позову, з метою унеможливлення невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, не надає жодних належних, достовірних та достатніх доказів для підтвердження існування таких обставин, а мотивація заяви ґрунтується виключно на припущеннях, що суперечить ч. 6 ст. 81 ЦПК України

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог (Постанова Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову).

Згідно ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК України визначені види забезпечення позову.

Забезпечення позову, по своїй суті, застосовується з метою надання гарантії виконання в майбутньому прийнятого судового рішення та виключно в разі такої необхідності, при цьому такі заходи мають бути співмірними заявленим позивачем вимогам.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

При цьому відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України ).

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 79, ч. 1 ст. 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 151 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову повинна містити захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Отже, зі змісту ст. ст. 149 та 151 ЦПК України вбачається, що до предмету доказування під час розгляду заяви про забезпечення позову, зокрема входять обставини, які свідчать про те, що невжиття цих заходів може істотно ускладнити чи унеможливити у майбутньому виконання рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання заявника на те, що не вжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити і унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист і поновлення оспорюваних прав та інтересів, за захистом яких вона звернулась до суду, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне вчинення таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Як убачається з матеріалів справи, будь-яких доказів того, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, позивачем не надано. Посилання на те, що відповідач ОСОБА_2 не надавав їй матеріальної допомоги, не може бути достатньою підставою вважати, що останній ухилятиметься від виконання рішення, оскільки таке твердження ґрунтується на припущеннях. Окрім того, такий засіб забезпечення позову як накладення арешту на квартиру в м. Львові не є спів мірним із заявленими позовними вимогами.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову, ухвалу постановлено з додержанням норм процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду без змін.

Керуючись ст. ст.259, 268, 367, 368, 369, 371, 374,375,381,382,384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Мозольської Оксани Миколаївни залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2022 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 квітня 2022 року.

Головуючий

Судді :