гСправа № 358/621/22 Провадження № 2/358/539/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року м. Богуслав

Богуславський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Романенко К.С.,

секретаря судового засідання Шпак К.М.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Богуслава цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Медвинської сільської ради Білоцерківського району Київської області про визнання права власності на майно за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 40,4 кв.м., оціночна вартість якого становить 45148 (сорок п`ять тисяч сто сорок вісім) гривень 00 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у листопаді 2000 року вона за усною домовленістю з власником будинку - ОСОБА_3 придбала у неї житловий будинок для постійного проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначає, що нею (позивачем) було виконано свої зобов`язання та виплачено власнику житлового будинку - ОСОБА_3 грошову суму та в обмін на це вона отримала копію свідоцтва про право на спадщину (на вказаний житловий будинок), оригінали документів Довідки-характеристики №107 від 22.11.2000 року, виданої Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації, технічний паспорт (оригінал) на даний житловий будинок.

З часу придбання житлового будинку позивач зареєструвалася за вказаною адресою, де проживає разом зі своєю сім`єю і до теперішнього часу згідно господарської книги, сплачує житлово - комунальні послуги. За власні кошти зробила ремонт, відремонтувала господарські споруди, завела веде господарство, вирощувала продукти харчування на присадибній ділянці домоволодіння, що підтверджується актом №2 про обстеження житлово - побутових умов проживання від 23.06.2022. Також сплачує за житлово-комунальні послуги, зокрема за постачання електроенергії та водопостачання.

Позивач зазначає, що через кілька місяців після придбання будинку вона намагалася зв`язатися з власницею даного будинку, але їй ніхто не відповідав, тому вважає, що з листопада 2000 року та станом на сьогодні, вона відкрито й безперешкодно користується будинком та залишається єдиним добросовісним володільцем і користувачем вказаного житлового будинку та земельної ділянки, що є підставою для визнання за нею права власності на житловий будинок, що не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Посилаючись на положення ч. 1 ст. 328, ст. 344 ЦК України позивач просить задовольнити її вимоги.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Ткаченко В.О. позов підтримав з підстав, викладених в заяві та просив його задовольнити.

Представник відповідача Медвинської сільської ради Білоцерківського району Київської області в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи без участі їхнього представника та не заперечення щодо задоволення позовних вимог.

Ухвалою від 29 вересня 2022 року справу було призначено до судового розгляду та відмовлено у прийнятті заяви відповідача про визнання позову.

Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази кожного окремо та в сукупності, керуючись своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов наступних висновків.

Судом з`ясовано, що ОСОБА_2 зареєстрована та проживає в с.Митаївка, Білоцерківського (колишнього Богуславського) району Київської області з 02 червня 1997 року, що підтверджується її копією паспорта та обліковими картками об`єкта погосподарського обліку на 2001-2006 роки № 01111; на 2006-2010 роки № 00951; на 2011-2015 роки № 01111; на 2016-2020 роки № 11111 та на 2021-2025 роки № 06621 (а.с. 6, 7, 20-29).

За твердженням позивача, у вказаному будинку вона оселилася зі згоди власника - ОСОБА_3 , яка з листопада 2000 року продала позивачу житловий будинок для постійного проживання за адресою: АДРЕСА_2 та переїхала в інше місце проживання, невідоме позивачу. За цей будинок позивач сплатила грошові кошти власниці ОСОБА_3 та була домовленість, що в подальшому вони укладуть договір купівлі-продажу зазначеного будинку. Оскільки такий договір між ними в подальшому не укладався, а позивачка на день звернення до суду з цим позовом добросовісно, відкрито і безперервно володіє вказаним будинком протягом 22 років, то вважає, що набула право власності на цей будинок за набувальною давністю.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 309695879 від 13.09.2022 вбачається, що відомості про реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , в реєстрі відсутні (а.с. 72).

Згідно відомостей КП КОР «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» за № 1412 від 23.09.2022 вбачається, що з 01 січня 2013 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Богуславської державної нотаріальної контори за № 4255 від 03.11.2000 року (реєстрова книга №1 реєстровий № 81).

Боярський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) на адвокатський запит ОСОБА_1 від 17.10.2022 надав відповідь від 05.11.2022 про те, що за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян виявлено актовий запис про смерть № 209 від 04 травня 2013 року, складений виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво Святошинського району Київської області відносно ОСОБА_3 . Дата смерті: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 102).

Крім того, у суду відсутні відомості, чи отримувала позивач ОСОБА_2 з 1997 року до часу смерті ОСОБА_3 (2013 рік) будь які пропозиції укладення договору чи претензій щодо користування будинком. Щодо спадкоємців ОСОБА_3 позивач також нічого не зазначила.

Як указано у ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном-протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних у ч. 1 ст. 344 ЦК України умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Також йдеться мова про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 28.04.2020 року у справі № 552/1354/18, позов про визнання права власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого не відомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем й у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17) вказано, що відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в цьому випадку відсутні.

Згідно зі ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадком.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Отже, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності відомостей про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

З огляду на зазначене визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Разом із цим позивачка у позовній заяві зазначила про наявність відомостей про власника спірного нерухомого майна, про що також свідчать матеріали справи.

Однак в судовому засіданні представником позивача адвокатом Ткаченком В.О. не було заявлено клопотань про заміну неналежного відповідача, або залучення у якості співвідповідача у справі власника нерухомого майна або його правонаступників.

Таким чином суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки його подано до неналежного відповідача.

При цьому понесені позивачкою судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачкою.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 76 81, 89, 259, 263 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Медвинської сільської ради Білоцерківського району Київської області про визнання права власності на майно за набувальною давністю відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складене і підписане 09 листопада 2022 року.

Головуючий: суддя К. С. Романенко