справа № 754/185/20
головуючий у суді І інстанції Галась І.А.
провадження № 22-ц/824/2339/2022
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів Березовенко Р.В., Лапчевська О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Петренко Анни Сергіївни на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 серпня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент будівництва та житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, -

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила суд

визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

у порядку поділу спільного майна подружжя визнати:

за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частини квартири загальною площею 43,20 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 ;

за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини квартири загальною площею 43,20 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 ;

покласти на ОСОБА_2 обов`язок щодо сплати боргу у порядку та на умовах, визначених кредитним договором від 27 січня 2005 року № 19-28 у розмірі ј частини залишку за кредитом;

покласти на ОСОБА_1 обов`язок щодо сплати боргу у порядку та на умовах, визначених кредитним договором від 27 січня 2005 року № 19-28 у розмірі 3/4 частини залишку за кредитом.

Позов мотивовано тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29 червня 2007 року.

25 січня 2005 року відповідачем отримано молодіжний кредит та оформлено кредитну угоду № 19-28 про пільгове довготермінове кредитування житлового будівництва, відповідно до якого Головне управління житлового забезпечення, яке виступає Розпорядником кредитних коштів, на підставі розпорядження Київської міської Ради від 18 березня 2004 року № 82/1292 надало відповідачу кредит у розмірі 77 82 грн 44 коп. на 30 років.

14 квітня 2005 року відповідачу видано свідоцтво про право власності на однокімнатну квартиру, загальною площею 43,20 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 .

08 червня 2005 року укладено іпотечний договір, за умовами якого відповідачем передано в іпотеку належну йому квартиру в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, укладеним між відповідачем та Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради.

За час спільного проживання позивач несла тягар утримання майна, здійснювала ремонтні роботи, сплачувала кредитні платежі навіть за рахунок власних ювелірних виробів.

Відповідач не дбає про матеріальне забезпечення сім`ї, зокрема не сплачує аліменти на утримання спільних дітей сторін, а також ухиляється від участі в утриманні дитини, про що свідчіть заборгованість зі сплати аліментів.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09 серпня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що її внесок у ремонтні роботи та в оплату частини кредитної заборгованості за період перебування у шлюбі у розумінні частини 1 статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивача у шлюбі з відповідачем на момент здійснення зазначених ремонтних робіт та оплати щомісячних платежів не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Петренко А.С. подала апеляційну скаргу, у якій просить: скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 серпня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що до укладення між сторонами шлюбу офіційно, відповідачем було сплачено кредит у розмірі 5 609 грн 10 коп., відсотки у розмірі 5 195 грн 00 коп., суму попереднього внеску у розмірі 8 195 грн 90 коп. та різницю між загальною площею квартири та її проектною площею у розмірі 4 237 грн 88 коп.

Після народження у сторін спільної дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок чого відповідачу було списано залишкову частину відсотків за кредитом на загальну суму - 27 876 грн на підставі додаткової угоди від 03 березня 2008 року, укладеної між відповідачем та Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилась друга дитина - ОСОБА_3 , внаслідок чого відповідачу було списано залишкову частину за кредитом на загальну суму - 15 467 грн 68 коп. на підставі додаткової угоди від 04 лютого 2010 року, укладеної між відповідачем та Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА).

Значна частина коштів за молодіжним кредит сплачувалася коли сторони перебували у шлюбі та мали спільний бюджет, що підтверджується квитанціями від 28 вересня 2010 року на загальну суму 13 390 грн 32 коп. В апелянта наявні не всі квитанції зі сплати кредиту та ця сума не є остаточною.

Спірна квартира є предметом іпотеки без права внесення змін до кредитного договору і станом на сьогодні кредитні зобов`язання не виконані у повному розмірі.

Апелянт часто сплачувала кредит самостійно від імені відповідача, оскільки кредитний договір оформлений на нього. Внаслідок того, що у різні періоди часу відповідач зловживав алкогольними напоями, проходив лікування та нерідко передавав золоті прикраси у заставу тому апелянт здійснювала виплати за кредитом та утримувала їх спільних дітей.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 25 січня 2005 року між ОСОБА_2 та Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради укладено кредитну угоду № 19-28 про пільгове довготермінове кредитування житлового будівництва, відповідно до умов якої Головне управління житлового забезпечення, яке виступає Розпорядником кредитних коштів, на підставі розпорядження Київської міської Ради від 18 березня 2004 року № 82/1292 надало відповідачу кредит в розмірі 77 82 грн 44 коп. на 30 років, тобто до 2035 року (а.с. 15-16).

27 січня 2005 року ОСОБА_2 та Головне управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради уклали договір доручення № 19-28, за умовами якого Головне управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради зобов`язується від імені та за рахунок ОСОБА_2 профінансувати спорудження об`єкта нерухомості (квартири), передбаченого пунктом 1.2 договору, а після завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію надати її у власність ОСОБА_2 .

Відповідно до пункту 1.2 договору доручення об`єктом нерухомості є квартира АДРЕСА_2 (а.с. 17).

14 квітня 2005 року Головне управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради видало ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 19).

08 червня 2005 було Головне управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради та ОСОБА_2 уклали іпотечний договір, відповідно до умов якого у забезпечення зобов`язань за кредитною угодою від 25 січня 2005 року № 19-28 ОСОБА_2 передано в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 22-23).

29 червня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 12).

Під час шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 13-14).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року у справі №754/15966/19 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Доказів на підтвердження наявності у сторін будь-якого доходу у період з 29 червня 2007 року по 03 лютого 2021 року не надано.

У матеріалах справи наявні дві специфікації до договорів позики, укладених між ОСОБА_2 та ломбардом 13 січня 2013 року (а.с. 33-34).

Відповідно до довідок від 10 грудня 2007 року, 06 серпня 2012 року, 14 червня 2016 року, виданих Міським лікувально-консультативним центром, ОСОБА_2 проводилося комплексне спеціалізоване лікування препаратом «Тетлонг-дисульфірам» (а.с. 30, 31, 32).

Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 18 серпня 2010 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 130 КУпАП (а.с. 29).

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 просила визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя та у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 3/4 частини спірної квартири, а за відповідачем - ј частини та покласти на сторін обов`язок щодо сплати боргу у розмірі ј частини та ѕ частини залишку за кредитом відповідно.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до частини 6 статті 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Відповідно до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 4 статті 65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, враховуються при поділі майна (пункти 23, 24 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Внаслідок придбання подружжям квартири у кредит боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, який підписав договір.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.

Згідно зі статтею 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості.

Указані висновки відповідають правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц (провадження № 61-17824св18).

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не надала доказів на підтвердження того, що її внесок у ремонтні роботи та в оплату частини кредитної заборгованості за період перебування у шлюбі у розумінні частини 1 статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Посилання позивача на те, що основна сума платежів на погашення кредитного зобов`язання відповідача за кредитною угодою від 25 січня 2005 року № 19-28 була виплачена саме у період перебування сторін у шлюбі, не є беззаперечним доказом участі позивача у таких витратах.

Медичні довідки щодо проведення ОСОБА_2 комплексного спеціалізованого лікування препаратом «Тетлонг-дисульфірам» та притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 130 КУпАП у 2010 році також не підтверджує участь позивача у витратах на погашення заборгованості за кредитною угодою № 19-28 та не спростовує погашення такої заборгованості відповідачем, у тому числі у період їх спільного шлюбу.

Враховуючи , що спірна квартира є особистою власністю відповідача, оскільки придбана ним до укладення шлюбу з позивачем, а позивачем не доведено, що її внесок в оплату частини кредитної заборгованості за період перебування у шлюбі є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, позивач за кредитною угодою № 19-28 не набула зобов`язання у вигляді повернення позиченої грошової суми. Вказана угода та договір іпотеки укладені до реєстрації шлюбу між сторонами, а отже не в інтересах їх сім`ї, а тому не створюють обов`язків для позивача, як одного з подружжя.

Таким чином, доказів на спростування презумпції наявності у відповідача особистих зобов`язань, виконання яких забезпечено належним їй на праві особистої власності майном, а також факту виконання цих зобов`язань особисто відповідачем позивачем не надано, тому є правильним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування або зміни у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Петренко Анни Сергіївни залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 31 жовтня 2022 року

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська