Справа № 462/9564/21 Головуючий у 1 інстанції: Баєвої О.І.
Провадження № 22-ц/811/1551/22 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколота Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.,

з участю: представника Управління Служби безпеки України у Львівській області Деркач А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2022 року у справі за позовом Управління Служби безпеки України у Львівській області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2021 року Управління СБУ у Львівській області звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить встановити факт нікчемності правочину у відповідності до закону договору оренди квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 15 січня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти в сумі 40937,58 грн, а також суму сплаченого судового збору.

В обґрунтування позовних вимог посилалися, що 20 серпня 2020 року до УСБУ у Львівській області звернулася військовослужбовець ОСОБА_1 із рапортом щодо призначення та виплати їй компенсації за піднайом житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Наказом №449/ДСК від 09 жовтня 2020 року рапорт задоволено, призначено виплату вказаних компенсацій в період з 20 серпня 2020 року по 31 грудня 2020 року.

Вказували, що 12 січня.2021 року ОСОБА_1 звернулася із рапортом про продовження їй здійснення виплат із збільшенням таких виплат у 1,5 рази у зв`язку із збільшенням кількості членів сім`ї.

В серпні 2021 року виплата вказаних компенсацій ОСОБА_1 була припинена у зв`язку із зміною нею місця проживання на нову адресу: АДРЕСА_2 , про що вона повідомила 21 липня 2021 року.

Зазначали, що при повторному вивченні поданих ОСОБА_1 документів щодо призначення їй виплати компенсації за піднайом житлового приміщення УСБУ у Львівській області встановлено, що Договір оренди від 15 січня 2017 року було укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Проте, власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 .

Відтак, позивач просив стягнути з відповідачки 40937,58 грн безпідставно набутих нею коштів, а також встановити факт нікчемності Договору оренди, оскільки такий укладено з особою, яка не мала такого права.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління Служби безпеки України у Львівській області безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 40937,58 грн. (сорок тисяч дев`ятсот тридцять сім гривень п`ятдесят вісім копійок).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління Служби безпеки України у Львівській області 2270,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень) судового збору.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що ОСОБА_1 не підпадає під вищевказані категорії військовослужбовців, будучи учасником бойових дій-внутрішньопереміщеною особою та не маючи власного чи іншого тимчасового житла, вимушена орендувати житлове приміщення на умовах визначених наймодавцями та витрачати на оренду таких приміщень частину свого щомісячного грошового забезпечення (заробітньої плати). Тобто, призначення та виплата компенсації військовослужбовцю грошових коштів за оренду житлового приміщення передбачена «Порядком виплати грошової компенсації військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, розвідувальних органів, Державної прикордонної служби, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту. Управління державної охорони та військовослужбовцям, відрядженим до Міністерства освіти і науки, Державного космічного агентства, за піднайом (найом) ними житлових приміщень», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 червня 2013 р. № 450 та Наказом Служби безпеки України «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень» від 06.11.2007 № 792 у зв`язку з неможливістю Службою безпеки України виконати зобов`язання щодо забезпечення військовослужбовців житлом та є відшкодуванням витрат понесених із щомісячного грошового забезпечення(заробітньої плати) наданої фізичній особі як засіб до існування.

Вказує, що оскільки ОСОБА_1 незалежно від нікчемності правочину фактично проживала та сплачувала орендну плату за житлове приміщення (підтверджується відповідними копіями квитанцій), а тобто отримувала збитки за неможливість Службою безпеки України забезпечити її житловим приміщенням, витрачаючи частину свого грошового забезпечення(заробітної плати) наданої фізичній особі як засіб до існування, відповідно до ч. 1 статті 1215 Цивільного кодексу України не повинна повертати отримані нею кошти, оскільки не підлягають поверненню безпідставно набуті:

Також зазначає, судом першої інстанції встановлено, що Договір оренди квартири від 15.01.2017 року укладений не власником майна,без повноваження на укладення відповідного договору ОСОБА_2 та не в повному обсязі перевірив доводи позивача щодо нікчемності правочину між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а відтак безпідставно підтвердив обставину нікчемності правочину.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

12 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з клопотанням , в якому просить зупинити провадження у справі до завершення дії воєнного стану на території України. Протокольною ухвалою Львівського апеляційного суду від 06 жовтня 2022 року відмовлено у задоволенні вказаного клопотання.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Управління Служби безпеки України у Львівській області Деркач А.І. на заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 15 січня 2017 року між ОСОБА_2 (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) укладено Договір оренди квартири, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне користування (найм) для проживання двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 1.2 вказаного договору зазначено, що квартира належить орендавцю, тобто ОСОБА_2 , на підставі Свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 .

20 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до начальника Управління СБ України у Львівській області із рапортом, в якому просила виплачувати компенсацію за піднайом (найм) житла, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Наказом від 09 жовтня 2020 року №449/ДСК погоджено виплачувати щомісячну грошову компенсацію за піднайом (найом) житлового приміщення ОСОБА_1 як співробітнику Управління Служби безпеки України у Львівській області з 20 серпня 2020 року по 31 грудня 2020 року.

30 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася із рапортом до начальника УСБ України у Львівській області про продовження виплати їй в 2021 році щомісячної грошової компенсації за піднайом (найом) житла, а також повідомила про збільшення кількості членів її сім`ї, у зв`язку із чим розмір грошової компенсації має бути збільшено в 1,5 рази.

Наказом від 19 січня 2021 року №37-ос/дск погоджено виплатити щомісячну грошову компенсацію за піднайом (найм) житлового приміщення ОСОБА_1 , співробітнику УСБ України у Львівській області з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно ч. 1 ст. 12 вищезазначеного Закону держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК УРСР та іншими нормативно-правовими актами; порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України.

Призначення та виплата компенсації військовослужбовцю грошових коштів за оренду житлового приміщення передбачена «Порядком виплати грошової компенсації військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, розвідувальних органів, Державної прикордонної служби, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони та військовослужбовцям, відрядженим до Міністерства освіти і науки, Державного космічного агентства, за піднайом (найом) ними житлових приміщень», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 червня 2013 р. № 450, а також Наказом Служби безпеки України «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень» від 06.11.2007 № 792.

Відповідно до п.9.3 Наказу Служби безпеки України «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень» від 06 листопада 2007 року № 792 компенсація за піднайом (найом) житлового приміщення здійснюється на підставі копії договору піднайму (найму, оренди) житлового приміщення, укладеного між військовослужбовцем та наймодавцем (орендодавцем, наймачем, який здає житлове приміщення в піднайом) житлового приміщення згідно із законодавством, а також банківських квитанцій (прибуткових касових ордерів чи інших встановлених законодавством документів, що підтверджують факт здійснення військовослужбовцем оплати вартості піднайму (найму)), які надаються відповідному фінансовому підрозділу.

Статтею 759 ЦК України визначено визначення договору найму, за яким наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст.761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №263901467, сформованої 01 липня 2021 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_3 .

Таким чином, судом встановлено, що Договір оренди квартири від 15 січня 2017 року укладений не власником майна, яке було предметом договору. Відомості про уповноваження власником майна ОСОБА_3 на укладення відповідного договору ОСОБА_2 в матеріалах справи відсутні.

Частиною 1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, у своїй постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, зазначив, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону (постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 зазначила, що коли одна із сторін договору чи інша заінтересована особа вважає правочин нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Відтак, Управління СБУ у Львівській області в період із грудня 2020 року по серпень 2021 року виплатило військовослужбовцю ОСОБА_1 компенсацію за ніби то оренду житлового приміщення в загальній сумі 40937 грн 58 коп., на підставі нікчемного правочину, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Описані вище факти свідчать про те що ОСОБА_1 набула вказані грошові кошти безпідставно, а тому вони підлягають поверненню Управлінню СБ України у Львівській області.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Договір оренди квартири від 15 січня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був нікчемним з моменту укладення на підставі ч.2 ст.215 ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 7 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц встановлено, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону.

Посилання ОСОБА_1 на те, що їй не було відомо станом на момент укладення Договору оренди про те, що ОСОБА_2 не є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги, оскільки ОСОБА_1 як орендар, при укладанні договору зобов`язанна була впевнитись, чи має право орендодавець передати майно в оренду, чи належить воно йому на праві власності, так як право здачі майна в оренду і отримання орендної плати, прямо пов`язано із обов`язком орендаря сплачувати таку орендну плату. Оскільки ОСОБА_2 не мала права на вчинення таких дій то і даний факт не зумовлював виникнення у ОСОБА_1 обов`язку по сплаті їй орендної плати згідно нікчемного договору, а відтак і не мала права на компенсацію вказаних витрат Управлінням СБУ у Львівській області.

Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно з ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

За ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Отже, стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

З матеріалів справи, зокрема платіжних доручень, квитанцій вбачається, що за період з грудня 2020 року по серпень 2021 року сума грошової компенсації за піднайом (найом) житлового приміщення ОСОБА_1 виплачена у розмірі 40937,58 грн.

Враховуючи вищевикладене, те, що Договір оренди квартири від 15 січня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є нікчемним з моменту укладення, на підставі вказаного договору УСБ України у Львівській області здійснено компенсацію ОСОБА_1 за піднайом (найм) житлового приміщення у розмірі 40937,58 грн., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки вказані кошти ОСОБА_1 набула безпідставно.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текс постанови складено 14 жовтня 2022 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.