Ухвала

Іменем України

12 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 444/359/16-ц

провадження № 61-9635ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 07 липня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_1 , Дублянська міська рада Жовківського району, про поділ спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила провести поділ спільної сумісної власності - житлового будинку АДРЕСА_1 , виділивши їй в натурі 3/4 частини вказаного домоволодіння, а 1/4 частину - залишити ОСОБА_3 .

Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що 10 січня 1989 року між нею та ОСОБА_3 було укладено шлюб. Під час перебування у шлюбі 30 липня 1998 року згідно з договором купівлі-продажу вони придбали житловий будинок АДРЕСА_1 , який було зареєстровано на ОСОБА_3 05 листопада 1998 року ОСОБА_15 , який діяв на підставі доручення від імені ОСОБА_3 , продав зазначений будинок своїй тещі ОСОБА_16 та надалі, діючи як її представник, 07 лютого 2000 року продав згаданий будинок ОСОБА_17 . Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 19 липня 2004 року було задоволено її позов в інтересах недієздатного ОСОБА_3 та визнано недійсним доручення ОСОБА_3 , видане на ім`я ОСОБА_18 , і визнано недійсними договори купівлі-продажу спірного будинку від 05 листопада 1993 року та від 07 лютого 2000 року і зобов`язано ОСОБА_17 повернути ОСОБА_3 спірний будинок. Тобто було відновлено дію договору купівлі-продажу від 30 липня 1998 року. Своїми діями ОСОБА_3 призводив до розтрати спільного майна подружжя, надавав сімейні кошти в борг без погодження з нею як дружиною і багатодітною матір`ю. Зважаючи на те, що на ній лежить відповідальність за долю багатодітної родини - 9 дітей та 6 онуків віком від 6 місяців до 9 років, у неї виникла необхідність провести поділ будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 04 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватися при поділі майна подружжя. 22 жовтня 2013 року на підставі рішення Жовківського районного суду Львівської області від 03 грудня 2012 року у справі № 2/1308/5/2012 було видано виконавчий лист щодо стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_17 заборгованості в сумі 555 332,20 грн, який не виконаний боржником. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. За таких обставин в задоволенні позову необхідно відмовити.

Постановою Львівського апеляційного суду від 07 липня 2022 року апеляційні скарги ОСОБА_14 , подані в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , задоволено частково. Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 04 жовтня 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення. Позов задоволено частково. Проведено розподіл спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 , виділено ОСОБА_2 1/2 частину вказаного будинку, іншу 1/2 частину - залишено у власності ОСОБА_3 . В задоволенні решти вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Сімейного Кодексу (далі - СК України), згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Беззаперечно встановлено, що спірний будинок за адресою: АДРЕСА_1 (нині Львівського району) був придбаний під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тому вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Вирішуючи питання про поділ спільного майна, колегія суддів дійшла висновку, що частки у майні подружжя є рівними, так як підстав для відступу від рівності часток, передбачених статтею 70 СК України, не встановлено. Висновок суду першої інстанції про неможливість поділу спільного майна між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки це буде уникненням сплати боргу перед ОСОБА_19 в сумі 555 332,20 грн, є необґрунтованим, так як вартість ідеальної частки ОСОБА_3 у спірному будинку є достатньою для примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості.

29 вересня 2022 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 07 липня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 04 жовтня 2021 року.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що в оскаржуваному судовому рішенні апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування статті 70 СК України, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 07 вересня 2020 року у справі № 522/4240/15-ц,

від 24 вересня 2020 року у справі № 570/685/19, та безпідставно скасував правильне рішення місцевого суду. Крім того, всупереч правовим висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 01 липня 2020 року у справі № 287/575/16, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 359/4356/18, апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог з власної ініціативи.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що 10 січня 1989 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів громадянського стану було зроблено відповідний запис та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

Під час перебування у шлюбі 30 липня 1998 року згідно з договором купівлі-продажу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали житловий будинок АДРЕСА_1 , який було зареєстровано за ОСОБА_3

05 листопада 1998 року ОСОБА_15 , який діяв на підставі доручення від імені ОСОБА_3 , продав зазначений будинок своїй тещі ОСОБА_16 та надалі, діючи як її представник, 07 лютого 2000 року продав цей будинок ОСОБА_17 .

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 19 липня 2004 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18 квітня 2005 року, було задоволено позов ОСОБА_2 в інтересах недієздатного ОСОБА_3 та визнано недійсним доручення ОСОБА_3 , видане на ім`я ОСОБА_18 , також визнано недійсними договори купівлі-продажу спірного будинку від 05 листопада 1993 року та від 07 лютого 2000 року і зобов`язано ОСОБА_17 повернути ОСОБА_3 спірний будинок. Тобто було відновлено дію договору купівлі-продажу від 30 липня 1998 року.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 03 грудня 2012 року у справі № 2/1308/2012 ОСОБА_3 було визнано боржником ОСОБА_17

22 жовтня 2013 року на підставі рішення Жовківського районного суду Львівської області від 03 грудня 2012 року у справі № 2/1308/5/2012 було видано виконавчий лист про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_17 заборгованості в сумі 555 332,20 грн.

ОСОБА_1 є стягувачем у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Жовківського районного суду Львівської області від 03 грудня 2012 року у справі № 2/1308/5/2012.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

У постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що за змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 334/9028/15-ц.

Встановивши, що спірний будинок за адресою: АДРЕСА_1 був придбаний під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і є спільною сумісною власністю подружжя, врахувавши вищенаведені правові висновки Верховного Суду, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для здійснення розподілу спільного майна подружжя за позовом ОСОБА_2 .

При цьому, встановивши відсутність підстав, визначених статтею 70 СК України, для відступу від рівності часток подружжя у спільному майні, апеляційний суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову та виділення ОСОБА_2 1/2 частини спірного житлового будинку і залишення іншої 1/2 частини цього будинку у власності ОСОБА_3 .

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду щодо застосування статей 69, 70 СК України, а також з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 07 вересня 2020 року у справі № 522/4240/15-ц, від 24 вересня 2020 року у справі № 570/685/19, на які послалася заявник у своїй касаційній сказі, в яких Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо необхідності при поділі майна подружжя виходити з презумпції спільності майна подружжя і за недоведеності обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя, виходити з рівності їх часток.

Що стосується посилання заявника на неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 01 липня 2020 року у справі № 287/575/16, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 359/4356/18, про те, що статтею 2 ЦПК України визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, зокрема, змагальність та диспозитивність. Частина п`ята статті 12 ЦПК України передбачає, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. ЦПК України не надає суду такого права, як вихід за межі позовних вимог з власної ініціативи, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору (стаття 3 ЦПК України), то воно не заслуговує на увагу, оскільки, частково задовольняючи позов ОСОБА_2 і визнаючи за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку (виходячи з неспростованої презумпції спільності майна подружжя і рівності їх часток у спільному майні), а не 3/4 як просила позивач, апеляційний суд не вийшов за межі позовних вимог - про поділ спільної сумісної власності подружжя.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду заяви ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 07 липня 2022 року та про забезпечення позову.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 07 липня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_1 , Дублянська міська рада Жовківського району, про поділ спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко