Справа № 930/2199/21
Провадження № 22-ц/801/1723/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Царапора О. П.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2022 рокуСправа № 930/2199/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 18 липня 2022 року, ухвалене суддею Немирівського районного суду Вінницької області Царапора О.П.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що між позивачем та ПАТ «УКРСОЦБАНК» було укладено Договір на користування індивідуальним банківським сейфом № НОМЕР_1 , який знаходився в Дарницькому відділенні ПАТ «УКРСОЦБАНК» за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, будинок 2.

06.04.2013 ОСОБА_1 видано ОСОБА_2 довіреність, яку було посвідчено нотаріусом нотаріального округу Санкт-Петербургу Островською Т.Б. (зареєстрована в реєстрі за № Д-1883).

Відповідно до змісту зазначеної довіреності ОСОБА_1 було довірено ОСОБА_2 користуватися банківським сейфом № НОМЕР_1 , який знаходився в Дарницькому відділенні ПАТ «УКРСОЦБАНК» за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, будинок 2 з правом доступу в сховище , поміщати та вилучати грошові кошти та матеріальні цінності без обмеження, подавати та отримувати всі необхідні заяви, довідки, документи, вносити орендну плату, розписуватись за довірителя та виконувати всі дії та формальності, пов2язані з цим дорученням.

ОСОБА_1 вказує, що 28.09.2018 АТ «УКРСОЦБАНК» було надано відповідь (лист № 04.3-02/96-8739 від 28.09.2018) на звернення дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_3 щодо користування згаданим вище індивідуальним банківським сейфом.

АТ «УКРСОЦБАНК» було повідомлено про те, що 09.04.2013 цінності, що знаходились в сейфі № НОМЕР_1 , який розташовано в Дарницькому відділені ПАТ «УКРСОЦБАНК», за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 2 було отримано довіреною особою - відповідачем, який діяв в інтересах позивача на підставі довіреності 78 АА 4358176, і на підтвердження отримання цінностей ОСОБА_2 було видано розписку. Копію розписки було надано Банком ОСОБА_3 , з якої вбачається, що ОСОБА_2 отримав цінності, які знаходились в сейфі №19 згідно акту «25» березня 2013 року, а саме папки та грошові кошти в сумі 105 000,00 (сто п`ять тисяч) доларів США.

Тобто факт отримання за довіреністю відповідачем матеріальних цінностей, належних ОСОБА_1 , позивачу стало відомо лише після отримання повідомлення з АТ «УКРСОЦБАНК», тобто після 28.09.2018.

Всупереч вимогам п. 3 ч. 1 ст. 1006 КУ України вказані цінності відповідачем ОСОБА_1 не передано, на письмову вимогу позивача від 08.09.2021, про передачу отриманих 09.04.2013 року в Дарницькому відділені ПАТ «УКРСОЦБАНК» цінностей, по належать ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не відповів, вимогу про передачу цінностей не виконав.

Внаслідок невиконання вимог законодавства України, відповідачем порушено права власності позивача на належні останньому грошові кошти та позбавлено права розпоряджатися ними.

Поновлення порушеного права власності позивача на зазначені матеріальні цінності, потрібно здійснити шляхом стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 105 000,00 доларів США та трьох відсотків річних, які нараховані за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в розмірі 26 606,72 доларів США на користь позивача.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.

В свою чергу відповідач на позовну заяву подала відзив, в якому зазначає, що позовні вимоги не визнає та просить відмовити у позові та застосувати строки позовної давності.

Вказує, що позивачем не доведено факт зберігання 105 000 доларів США у банківському сейфі станом на 09.04.2013, а також те що відповідач дійсно отримував в банку зазначену суму. Надана банком «розписка» не може бути підставою для задоволення позовних вимог та не свідчить про отримання відповідачем коштів, оскільки в наданій «розписці» відсутня дати її видачі, не вказано жодного документу (паспорту чи РНОКПП) та іншої інформації, яка б свідчила про особу, яка таку «розписку» склала, окрім прізвища, ім`я та по батькові. Також розписка не містить інформації, зокрема про порядок та зобов`язання повернення коштів та не може бути документом, який підтверджує отримання коштів у банківській установі. В свою чергу, позивачем не надано оригінал «розписки», а відповідач вважає, що такої взагалі не існує.

Наданий позивачем лист «Укрсоцбанку» не може бути підставою для задоволення позовних вимог та не свідчить про отримання відповідачем 105 000 доларів США. Окрім того, на наданій копії довіреності не чітко прослідковуються її обов`язкові елементи, а остання з невідомих причин була зроблена у Російській Федерації, що викликає сумніви щодо її достовірності та реальності.

Крім того вказує на пропуск строку позовної давності. Оскільки розписка про отримання коштів була складена 09.04.2013, а з позовом позивач звернувся до суду лише 24.09.2021, а відтак він пропустив трирічний строк позовної давності, визначений ЦК України.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 18 липня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги в основному зводяться до обставин викладених у позові, яким суд першої інстанції на переконання позивача не дав належної правової оцінки.

В свою чергу ОСОБА_2 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

В судове засіданні скаржник ОСОБА_1 не з`явився, про причини своєї нявки суд не повідомив.

Від його адвоката 18.10.2022 на електронну адресу суду надійшла заява про відкладення розгляду справи, в зв`язку із введенням в Україні воєнного стану. Вказав, що його робоче місце знаходиться в м. Бровари Київської області та з 10.10.2022 по даний час відбуваються масовані ракетні атаки Російської Федерації по всім містам України, в тому числі по м. Києву та м. Вінниця.

Разом з тим, адвокат у поданій заяві не зазначив, як саме воєнний стан вплинув на його неявку та не мотивував необхідність його обов`язкової участі в судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги, враховуючи, що позиція скаржника висловлена останнім в апеляційній скарзі.

Крім того, скаржник не скористався правом на подання заяви про проведення судового засідання в режимі відеоконференції або за допомогою онлайн-сервісу відеозв`язку «EasyCon», хоча мав право це зробити.

Суди здійснюють правосуддя і у період дії воєнного стану, а конституційне право людини на судовий захист не може бути обмежено.

Враховуючи строки розгляду апеляційної скарги, визначені ст. 371 ЦПК України, зважаючи на те, що причини неявки скаржника, з урахуванням обставин справи, суд розцінює як не поважні, тому підстав для відкладення розгляду справи, колегія суддів не вбачає.

Суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутність ОСОБА_1 та його адвоката.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістомст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що 02.03.2012 між ПАТ «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 укладено договір № 3725 про надання в оренду індивідуального сейфу для зберігання цінностей (Т.1 а.с. 156-158).

Згідно п. 1.1 Договору Банк надає Клієнту в тимчасове платне користування індивідуальний сейф № НОМЕР_1 , що розташований в сховищі для індивідуальних сейфів приміщення Дарницьке відділення ПАТ «Укрсоцбанк», за адресою: Україна, 02099, м. Київ, вул. Бориспільська, 2 літ. А, з метою зберігання Клієнтом цінностей та/або документів та забезпечує охорону та неможливість доступу до Сейфу сторонніх осіб, при цьому за вміст сейфа Банк Відповідальності не несе. Відповідно до п. 1.1 Договору, строк користуванням Сейфом за цим договором з 02 березня 2012 року по 01 березня 2013 року.

25.03.2013 співробітниками ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі розпорядження № 301.5-10/5940 від 25 березня 2013 року, згідно умов укладеного договору оренди індивідуального сейфу, у зв`язку з порушенням Клієнтом зобов`язань, передбачених договором № 3725 від 02.03.2013, проведено відкриття індивідуального сейфу № НОМЕР_1 , який на підставі договору було надано в оренду ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_2 , виданий Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві 15.02.2005), про що складено Акт про відкриття індивідуального сейфу без присутності клієнта (Т.1 а.с.159-172).

06.04.2013 ОСОБА_1 видано ОСОБА_2 довіреність за № 78 АА 4358176, посвідчену нотаріусом нотаріального округу Санкт-Петербургу Островською Т.Б. Відповідно до змісту довіреності ОСОБА_1 довірено ОСОБА_2 користуватися індивідуальним банківським сейфом № 19, орендованим ОСОБА_1 на підставі договору, укладеного із ПАТ «Укрсоцбанк», Дарницьке відділення, яке знаходиться в Україні, поміщати та вилучати грошові кошти і матеріальні цінності без обмежень, подавати і отримувати всі необхідні заяви, довідки та документи, вносити орендну плату, розписуватися за ОСОБА_4 і виконувати всі дії, пов`язаних з даною порукою (Т.1 а.с.174).

Відповідно до розписки від 09.04.2013 ОСОБА_2 , як довірена особа ОСОБА_1 , 09 квітня 2013 року отримав цінності, що знаходяться в сейфі № НОМЕР_1 згідно з акту № 301.5-10/5968 від 25 березня 2013 року, а саме: 3 папки та грошові кошти у сумі 105 тисяч (сто п`ять тисяч) доларів США. Кошти були перераховані у його присутність, претензій не має. (Т.1 а.с.173).

Із копії заяви ОСОБА_3 , яка є дружиною позивача, поданої до Дарницького відділення АТ «Укрсоцбанк» 05.09.2018 слідує, що остання просить видати цінності депозитарної ячейки, яка була орендована її чоловіком, ОСОБА_1 та у зв`язку з закінченням строку договору була вскрита банком приблизно у березні-квітні 2013 року, про що банк повідомляв (Т.1 а.с.175).

Начальником відділу претензійної роботи АТ «Укрсоцбанк» від 28.09.2018 на звернення ОСОБА_3 надано відповідь, що 09.04.2013 цінності, які знаходилися в індивідуальному сейфі були отримані довіреною особою ОСОБА_2 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 на підставі довіреності від 06.04.2013 №78 АА 4358176 посвідченою ОСОБА_5 , нотаріусом нотаріального округу Санкт-Петербурга (Т.1 а.с.176).

08 вересня 2021 року на адресу ОСОБА_2 направлена вимога про передачу одержаного у зв`язку із виконанням доручення, у які він вимагає повернути ОСОБА_1 належні йому грошові кошти в розмірі 105 00,00 (сто п`ять тисяч доларів 00 центів) доларів США та документи, які були отримані ОСОБА_2 09 квітня 2013 року із індивідуального банківського сейфу № НОМЕР_1 Дарницького відділення ПАТ «УКРСОЦБАНК», яке знаходилось за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 2, на виконання договору доручення, укладеному між ними, укладення якого підтверджується довіреністю, посвідченою Островською Т.Б., нотаріусом нотаріального округу Санкт-Петербурга (Т.1 а.с.11-15).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів, у сумі 105 000 доларів США. На переконання суду, за договором доручення відповідач не був наділений правом на отримання матеріальних цінностей після закінчення дії договору про надання в оренду індивідуального банківського сейфу. Крім того, судом вказано, що оригінал розписки суду не було надано та у наданій позивачем копії розписки відсутнє зобов`язання особи щодо передачі/повернення коштів іншій особі.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з ч.1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Між позивачем та відповідачем склалися правовідносини, які випливають з договору доручення, які виникли на підставі виданої позивачем довіреності на ім`я відповідача.

Так, згідно з положеннями ч. 1 та 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Однією з підстав, що породжують відносини представництва є договір доручення, правове регулювання якого визначено Главою 68 ЦК України.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (ст. 1003 ЦК України).

Згідно до п. 3 ч. 1 ст. 1006 ЦК України, повірений зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що довіреність та договір доручення є одними з основних документів, які посвідчують права представників під час вчинення ними певних дій. Так, довіреність видається для представництва перед третіми особами, а договір доручення передбачає обов`язок вчинення повіреним певних юридичних дій від імені та коштом довірителя.

Довіреність видається однією особою, тобто довірителем іншій особі (представнику), тому видача довіреності є одностороннім правочином, вона підписується тільки довірителем, а договір доручення, у випадку укладення його в письмовій формі, - довірителем і повіреним.

Підставою для звернення позивача до суду є невиконання відповідачем обов`язків за договором доручення, а саме відмова від передачі належних позивачу грошових коштів отриманих відповідачем в АТ «Укрсоцбанк» за договором доручення на підставі довіреності.

Суд першої інстанції дослідивши надані позивачем докази, дійшов до висновку, що між сторонами відсутні відносини представництва, а видача відповідачем розписки про отримання грошових коштів та матеріальних цінностей які знаходились в сейфі, не є підставою для виникнення у позивача права вимоги цих цінностей.

Однак, апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду, так як суд першої інстанції не повністю з`ясував обставини, що мають значення для справи, а викладені у рішенні суду висновки не відповідають дійсним обставинам справи, судом допущене неправильне застосування норм матеріального права.

Так, 06.04.2013 позивач видав нотаріально посвідчену довіреність за № 78 АА 4358176, якою уповноважив відповідача виконувати всі дії та формальності пов`язані з дорученням.

Як видно зі змісту довіреності від 06.04.2013, ОСОБА_1 довірив ОСОБА_2 користуватися індивідуальним банківським сейфом № 19, орендованим ОСОБА_1 на підставі договору, укладеного із ПАТ «Укрсоцбанк», Дарницьке відділення, яке знаходиться в Україні. Для цього надав йому право поміщати та вилучати грошові кошти і матеріальні цінності без обмежень, подавати і отримувати всі необхідні заяви, довідки та документи, вносити орендну плату, розписуватися за ОСОБА_4 і виконувати всі дії та формальності пов`язані з дорученням.

Зазначеною довіреністю позивач уповноважив відповідача, в тому числі здійснення дій щодо матеріальних цінностей та речей, які знаходились в банківському сейфі.

Як вбачається із розписки від 09.04.2013 ОСОБА_2 09 квітня 2013 року отримав цінності, що знаходяться в сейфі № НОМЕР_1 згідно з акту № 301.5-10/5968 від 25 березня 2013 року, а саме: 3 папки та грошові кошти у сумі 105 тисяч (сто п`ять тисяч) доларів США. Кошти були перераховані у його присутність, претензій не має.

Вказане також підтверджується листом АТ «Укрсоцбанк» від 28.09.2018, що 09.04.2013 цінності, які знаходилися в індивідуальному сейфі були отримані ОСОБА_2 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 на підставі довіреності від 06.04.2013 № 78 АА 4358176.

На переконання апеляційного суду, підтверджено обставину, що відповідач на підставі довіреності, яка видана позивачем на його ім`я, отримав кошти та цінності від працівників ПАТ «Укрсоцбанк», які були вилучені з банківського сейфу, в зв`язку з закінченням договору зберігання, тобто вчинив дії пов`язані з виконанням доручення.

Відтак, факт отримання матеріальних цінностей підтверджується розпискою відповідача, копія якої з іншими документами були надані банком на запит суду першої інстанції.

Відповідач, в супереч ст.81 ЦПК України, не довів обставин, якими він заперечував позов, фактично поставив під сумнів документи, які були надані банком на запит суду. Однак в спростування наданих банком документів належних та допустимих доказів суду не надав.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув, а тому дійшов помилкового висновку про недоведеність позивачем факту отримання відповідачем грошових коштів. Висновки суду ґрунтуються на припущеннях. Ставлячи під сумнів видачу банком грошових коштів відповідачу, суд першої інстанції свій висновок належним чином не мотивував, не послався на докази, якими він керувався, ухвалюючи рішення, не приймаючи до уваги надані банком документи.

Апеляційний суд звертає увагу, шо закінчення дії користування індивідуальним банківським сейфом не тотожно закінченню дії договору та не є підставою для того, щоб користувач банківського сейфу був позбавлений права отримати речі, які в ньому знаходились.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів вважає, що відповідач при отриманні у відділені АТ «Укрсоцбанк» грошових коштів, які раніше зберігалися в банківському сейфі діяв саме як представник позивача, а тому їх відносини регулюються законодавством, яким встановлено правила представництва.

Як встановлено із матеріалів справи, позивач довів факт укладання договору доручення з відповідачем та між сторонами існували відносини представництва, а тому позовна вимога про стягнення грошової суми в розмірі 105 000,00 доларів США підлягає задоволенню на підставі ст.ст. 1003, 1006 ЦК України.

Тобто, позивач, як сторона по справі відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України довів ті обставини на які він посилався, як на правову підставу своїх вимог.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов не правильного висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів.

Відтак, при вирішенні спору, судом не було враховано всі обставини справи та не надано оцінку усім належним доказам.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є вагомим, спростовують висновки суду, а відтак приймаються до уваги.

При цьому, суд не бере до уваги посилання відповідача про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки закінчення строку дії довіреності в даному випадку не є початком перебігу строку позовної давності, так як відповідач не повідомляв позивача про намір виконати функції представника за довіреністю та не повідомив і про отримання цінностей, які зберігалися в банківському сейфі та були належні позивачу. Тобто у позивача не було підтвердження того, що відповідач взагалі скористався довіреністю, а отже і відомостей про наявні порушення прав та інтересів позивача.

Колегія суддів, наголошує на тому, що позивач за відсутності повідомлень відповідача був впевнений, що гроші та цінності знаходяться в банку, оскільки після розкриття банківського сейфу повинні були зберігатися в банку до квітня 2021 року.

Відтак, строк позовної даності позивачем не пропущений.

Що стосується позовної вимоги позивача щодо стягнення з відповідача трьох відсотків річних, які нараховані за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в розмірі 26 606,72 доларів США, Вінницький апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно ч.2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Підставою застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.

Як встановлено із матеріалів справи, договір доручення не є грошове зобов`язання, а тому наслідки ч.2 ст. 625 ЦК України в даному випадку не застосовуються.

Оскільки спір між сторонами виник унаслідок невиконання відповідачем обов`язків за договором доручення, то правовідносини, які виникли між сторонами, не є грошовим зобов`язанням, тому до спірних правовідносин приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України не застосовуються.

За таких підстав, вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача 3% річних в розмірі 26 606,72 доларів США за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, задоволенню не підлягає, в зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що на вказані обставини справи суд першої інстанції уваги не звернув, не дав належної правової оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи, а тому дійшов неправильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, що є підставою для скасування рішення з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Поряд з цим, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, відповідно підлягають вирішенню питання розподілу судових витрат.

Згідно з частиною 1, 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, а саме: на 79,80% (розрахунок 2.785.335 грн. (задоволена частинна вимог): 3.491.131 грн. (ціна позову)) х 100 = 79,80%.

На підставі ст. 141 ч. 1, ч. 13 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати, а саме судовий збір за подачу позовної заяви у суд першої інстанції в розмірі 9057,30 грн. (79,80% від 11350,00 грн.) та судовий збір за апеляційний розгляд справи в сумі 13585,95 грн. (79,80% від 17025,00 грн.), виходячи з принципу пропорційності до задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.137, 141, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 18 липня 2022 року скасувати та постановити нове.

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) грошову суму в розмірі 105 000,00 (сто п`ять тисяч доларів США 00 центів) доларів США.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 9057,30 гривень та за подання апеляційної скарги в розмірі 13585,95 гривень, а всього 22 643,25 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2022 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало