Постанова

Іменем України

06 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 2-5970/11

провадження № 61-5398св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Київського району м. Одеси в інтересах держави, в особі Фонду державного майна України,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій ім. Горького» Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на ухвалу Одеського апеляційного суду від 06 червня 2022 року в складі колегії суддів: Сегеди С. М., Комлевої О. С., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2011 року заступник прокурора Київського району м. Одеси звернувся до суду з позовною заявою в інтересах держави, в особі Фонду державного майна України, до ОСОБА_1 , в якій просив:

- визнати право власності на 5/1000 частини будівель санаторію ім. Горького, розташованих у АДРЕСА_1, за державою, в особі Фонду державного майна України;

- вилучити у ОСОБА_1 5/1000 частини будівель санаторію ім. Горького, розташованих у АДРЕСА_1;

- передати зазначене майно Фонду державного майна України.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що прокуратурою Київського району м. Одеси проведено перевірку, в ході якої встановлено, що 08 квітня 2004 року між ДП «Клінічний санаторій ім. Горького» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (продавець) та ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів України «Укрпрофоздоровниця» (покупець) у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу № 5113167/2004-12-а.

За умовами договору продавець зобов`язався передати покупцю майно: будівлю їдальні (літера Т), резервуар для води на 100 м. куб (літера III), електропідстанцію (літера IV), танцювальний майданчик (літера II), зовнішню тепломережу 124 п. м., мережу водопроводу 168 п. м., систему водовідведення 112 п. м., асфальтове покриття 330 кв. м, одноповерхові жилі будівлі літери Х, Ц, У1, У2, УЗ, У4, У5, Ц1, Ц2, И, які розташовані в АДРЕСА_1 .

Прокурор зазначив, що вказаний договір є нікчемним, оскільки суперечить положенням Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення, зокрема статтям 220, 657 ЦК України. Прокурор також вказав, що всі цивільно-правові угоди, які в подальшому укладалися щодо спірного майна є нікчемними і не створюють ніяких юридичних наслідків.

Так, між ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» та ТОВ «Марс» було укладено договір купівлі продажу 179/1000 частини будівель санаторію ім. Горького, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі цього договору 20 травня 2004 року в КП «ОМБТІ та РОН» за № 5837914 за ТОВ «Марс» зареєстровано право власності на 179/1000 частин будівель санаторію ім. Горького.

У подальшому ТОВ «Марс» на підставі договору дарування від 06 серпня 2004 року № 9895, посвідченого нотаріусом Іллічовою Н. А., подарувало громадянці ОСОБА_2 5/1000 частин будівель санаторію ім. Горького.

На підставі договору дарування від 12 травня 2006 року за реєстровим № 6125 ОСОБА_2 подарувала 5/1000 частин будівель санаторію ім. Горького ОСОБА_1 .

Посилаючись на вказані обставини, прокурор зазначив, що на даний час спірне нерухоме майно, а саме 5/1000 частин будівель санаторію ім. Горького перебуває у власності відповідача ОСОБА_1 та має бути витребуване в неї, оскільки було незаконно відчужено з державної власності.

Короткий зміст судових рішень

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 квітня

2015 року позов заступника прокурора Київського району м. Одеси в інтересах держави в особі Фонду Державного майна України, задоволено частково.

Витребувано у ОСОБА_1 на користь держави, в особі Фонду Державного майна України, 5/1000 частини будівель санаторію імені Горького, що знаходиться у АДРЕСА_1, що в цілому складається з: їдальні, позначеної в схематичному плані літерами А, Т; лікувального корпусу - літ. Б, В, Г, Ч; житлового корпусу - літ. Д, З, О, П; бювету - літ. Е; насосних - літ. E l, Е 2, Ш; клубу - літ. Ж, житлового - літ. X, Ц, И, аптеки - літ. К; літнього будиночку - літ. У, Л; адміністративного корпусу - літ. М; грязелікарні - літ. Н, житлового корпусу - літ. Р, С, Ф, котельної - літ. Щ, Ю, гаражу - літ. Э, Ъ, Ь; підсобного - літ. Я, Э 5, спуску у сховище - літ. Ь 1; складу - літ. Ъ 1, Э 1, акумуляторної - літ. Я 2; туалету - літ. Я 1; складу - літ. Э 2,Э З; трансформаторної - літ. Э 4, Ц 3, житлового -літ. У 1, У 2, У 3, У 4, У 5, житлового - літ. Ц І, Ц 2; трансформатору - IV, свердловини - І; танцмайданчику - II; резервуару - ІІІ, загальною площею 14 449,0 кв. м, розташованих на земельній ділянці площею 117 698 кв. м. В іншій частині позовні вимоги були залишені без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що майно з державної власності вибуло внаслідок нікчемного правочину, оскільки правочин суперечить статті 657 ЦК України, так як нотаріально не був посвідчений, та в подальшому неодноразово спірне майно було відчужено, тому суд вважав, що вимоги прокурора в частині витребування майна з незаконного володіння відповідача підлягають задоволенню. Разом із тим, суд вважав, що вимоги прокурора щодо визнання права власності на спірний об`єкт є зайвими, оскільки майно передано до статутного фонду ЗАТ, є державною власністю та додаткового підтвердження не потребує.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06 червня 2022 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій ім. Горького» Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (далі - ДП «Клінічний санаторій ім. Горького» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця») закрито.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що після відкриття апеляційного провадження встановлено, що оскаржуваним судовим рішенням питання про права та інтереси ДП «Клінічний санаторій ім. Горького» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» не порушуються, наявні підстави для закриття касаційного провадження у справі.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

20 червня 2022 року ДП «Клінічний санаторій ім. Горького» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», засобами поштового зв`язку, звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Одеського апеляційного суду від 06 червня 2022 року у вищевказаній справі, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати зазначену ухвалу апеляційного суду та направити справи до апеляційного суду для продовження розгляду.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України та обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що в даній справі не порушуються права ДП «Клінічний санаторій і. Горького» ПрАТ Лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», оскільки на момент звернення заступника прокурора до суду з цим позовом ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» був єдиним власником усіх будівель і споруд санаторію ім. Горького.

Суд першої інстанції, ухваливши рішення за відсутності власника спірного майна порушив приписи пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та принцип рівності сторін внаслідок неповідомлення заявника про розгляд справи, в результаті чого заявник був позбавлений можливості надати суду докази, відзив, свої пояснення, а також порушив статтю 1 Протоколу № 1 до Конвенції стосовно права мирного володіння своїм майном - будівлями санаторію ім. Горького.

Апеляційним судом проігноровано докази, надані на підтвердження ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» того, що будівлі і споруди санаторію ім. Горького є власністю товариства, а не Фонду державного майна України.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

У вересні 2022 року керівник Київської окружної прокуратури м. Одеси подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить закрити касаційне провадження у вказаній справі. Зазначає, що суд першої інстанції правомірно ухвалив рішення у справі про витребування майна з чужого незаконного володіння без залучення до участі у справі скаржника ДП «Клінічний санаторій ім. Горького» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» та не вирішував питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки скаржника.

У вересні 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду письмові пояснення щодо касаційної скарги, в яких просила касаційну скаргу ДП «Клінічний санаторій ім. Горького» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» задовольнити частково, оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції для вирішення питання залучення до розгляду справи всіх співвласників частин будівель санаторію імені Горького.

Провадження в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 30 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У вересні 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що 08 квітня 2004 року між ДП «Клінічний санаторій ім. Горького» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (продавець) та ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів України «Укрпрофоздоровниця» (покупець) у простій письмовій формі укладено договір купівлі-продажу № 5113167/2004-12-а.

За умовами договору продавець зобов`язується передати покупцю майно: будівлю їдальні (літера Т), резервуар для води на 100 м.куб (літера III), електропідстанцію (літера IV), танцювальний майданчик (літера II), зовнішню тепломережу 124 п. м., мережу водопроводу 168 п. м., систему водовідведення 112 п. м., асфальтове покриття 330 кв. м, одноповерхові будівлі жилі літери Х, Ц, У1, У2, УЗ, У4, У5, Ц1, Ц2, И, яке розташоване в АДРЕСА_1 .

У подальшому міжЗАТ «Укрпрофоздоровниця» та ТОВ «Марс» було укладено договір купівлі-продажу 179/100 частин будівель санаторію ім. Горького за адресою: АДРЕСА_1 .

Надалі ТОВ «Марс» на підставі договору дарування від 06 серпня 2004 року № 9895, посвідченого нотаріусом Іллічовою Н. А., подарувало ОСОБА_2 5/1000 частин будівель санаторію ім. Горького за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі договору дарування від 12 травня 2006 року № 6125 ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 5/1000 частин будівель санаторію ім. Горькогоза адресою: АДРЕСА_1

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку; ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право, зокрема, на апеляційний перегляд справи.

У частині першій статті 352 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) указано, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі,

а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1

статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі

№ 32/77 (провадження № 12-17гс21), якою також закрито касаційне провадження з тих самих підстав, указано, що особи, які не брали участі у справі, можуть оскаржити рішення суду лише за умови, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Відтак передумовою реалізації такими особами їх права на оскарження судового рішення є матеріально-правова заінтересованість цих осіб, тобто їх власна, особиста заінтересованість у конкретному результаті розгляду спору судом.

Отже, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав та обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Відтак при вирішенні питання про те, чи прийнято оскаржуване рішення

про права, обов`язки, свободи чи інтереси особи, яка не брала участі у справі, суд має з`ясувати, чи буде у зв`язку із прийняттям судового рішення з цієї справи таку особу наділено новими правами, чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права, свободи та/або обов`язки, або позбавлено певних прав, свобод та/або обов`язків у майбутньому.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. З огляду на вказані процесуальні норми суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю. Тобто апеляційному суду необхідно було відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, а у разі з`ясування, що судовим рішенням питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Аналогічний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року № 360/1938/16, провадження № 61-48003св18, від 03 червня 2020 року у справі № 2-2630/03, провадження № 61-14624св19, від 10 квітня 2019 року у справі № 235/2452/16-ц, провадження № 61-3433св19, від 05 лютого 2020 року № 521/12093/19, провадження № 61-20975св19.

У справі, що переглядається, право на апеляційне оскарження рішення місцевого суду ДП «Клінічний санаторій ім. Горького» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» обґрунтовувало тим, що будівлі санаторію ім. Горького є власністю ПАТ «Укрпрофоздоровниця».

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Такий висновок наведений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Водночас такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Оскільки задоволення позову заступника прокурора Київського району м. Одеси в інтересах держави в особі Фонду державного майна України не є безумовною підставою для припинення права власності ДП «Клінічний санаторій ім. Горького ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на спірне майно та внесення змін до реєстру прав власності, тому правильними є висновки апеляційного суду про те, що оскаржуване рішення місцевого суду не стосується його прав.

Отже, місцевим судом не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ДП «Клінічний санаторій ім. Горького» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця».

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ДП «Клінічний санаторій ім. Горького» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця».

Аналогічних за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30 травня 2022 року в справі № 2-5967/11 (провадження № 61-1004св22).

Оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам закону і підстав для її скасування немає.

Оскільки судом встановлено, що спірне нерухоме майно є державним майном, яке в свою чергу, неправомірно без згоди уповноваженого на це державою органу (а саме, Фонду державного майна України) передано у власність ЗАТ «Укрпрофоздоровниця»,то доводи касаційної скарги про порушення судом першої інстанції прав ДП «Клінічний санаторій ім. Горького» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця», як власника майна є необґрунтованими. З урахуванням того, що ДП «Клінічний санаторій ім. Горького» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» не є учасником процесу в цій справі, то суд першої інстанції не зобов`язаний був повідомляти його про розгляд справи.

Виходячи з наведеного, доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції, ухваливши рішення за відсутності власника спірного майна, порушив приписи пункту 1 статті 6 Конвенції та принцип рівності сторін внаслідок неповідомлення заявника про розгляд справи, в результаті чого заявник був позбавлений можливості надати суду докази, відзив, свої пояснення, а також порушив статтю 1 Протоколу № 1 до Конвенції стосовно права мирного володіння своїм майном - будівлями санаторію ім. Горького, є безпідставними.

З огляду на викладене Верховний Суд, у межах доводів касаційної скарги, дійшов висновку, що вони належним чином не підтверджені та не дають підстав для висновку про порушення апеляційним судом норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій ім. Горького» Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського апеляційного суду від 06 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська