Житомирський апеляційний суд
Справа №278/233/22 Головуючий у 1-й інст. Татуйко Є. О.
Категорія 39 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Григорусь Н.Й.,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників у м. Житомирі цивільну справу №278/233/22 за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення суми інфляційних втрат та 3-х відсотків річних

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 21 квітня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Татуйка Є.О. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року Акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі Банк, Товариство, Позивач) звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідача суму інфляційних втрат та трьох відсотків річних у зв`язку із невиконанням рішення суду щодо повернення заборгованості за кредитним договором на стадії виконавчого провадження.

В обґрунтування позову зазначено, що 24.10.2007 між сторонами укладено кредитний договір №329/07, за яким ОСОБА_1 було отримано кредит у розмірі 12700 доларів США зі сплатою 12% річних з кінцевим терміном повернення - 24 жовтня 2022 року.

Кредитний договір забезпечено договором поруки №329/07 укладений того ж дня.

У зв`язку з неналежним виконання умов договору, наявністю заборгованості, яка становила 99359,49 грн., банк був змушений звернутись до суду про її стягнення.

Рішенням Житомирського районного суду від 19.10.2012 у справі №2-1454/12 позов задоволено повністю.

В період з 19.10.2012 по 26.11.2021 за рішенням суду відповідачем не було сплачено суму боргу.

У зв`язку з цим, Банком за період з листопада 2018 року по жовтень 2021 року нараховано 20856, 46 грн. інфляційних втрат та три відсотки річних за останній рік перед зверненням до суду із даним позовом, що становить 8950,52 грн., а всього 29816, 01 грн.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 21 квітня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції щодо ненаданих позивачем доказів є неправильним, оскільки Банком було надано до суду всі необхідні документи для вирішення даної справи, але в даному випадку саме судом не було досліджено поданих доказів, що призвело до винесення необґрунтованого та незаконного рішення. Крім того, у разі якщо суду та Відповідачу було незрозуміло яким чином відбувалось нарахування 3 % річних, або якщо у них виникли будь-які сумніви взагалі щодо наявності заборгованості за рішенням суду, то сторона мала б подати до суду клопотання про витребування таких доказів, які б підтверджували або спростовували інформацію стосовно наявності заборгованості у Відповідачів. Проте таких клопотань подано не було, а судом не вживалися дії щодо витребування інших документів для підтвердження наявності заборгованості.

Банк також зазначає, що зміст рішення суду не відповідає нормам ст. 265 ЦПК України, оскільки не містить фактичних обставин, встановлених судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, не містить доказів, відхилених судом, та мотиви їх відхилення, відсутня мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, не містить норм права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, норм права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Чакстина 1 статті 369 ЦПК України передбачає, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 367 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга повинна бути задоволена з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних доказів того, що рішення Житомирського районного суду від 19.10.2012 у справі №2-1454/12про стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованості не було виконане відповідачем, через що підстави для застосування ст. 625 ЦК України відсутні.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції із таких мотивів.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 24.10.2007 між сторонами укладено кредитний договір №329/07, за умовами якого було отримано кредит у розмірі 12700 доларів США зі сплатою 12% річних з кінцевим терміном повернення 24.10.2022.

Рішенням Житомирського районного суду від 19.10.2012 у справі №2-1454/12, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Банку в солідарному порядку заборгованість за цим кредитним договором у сумі 99359,49 грн. та судові витрати (а.с.12).

Звертаючись до суду з даним позовом, Банк вказував, що на підставі рішення Житомирського районного суду від 19.10.2012 боргувідповідачем сплачено не було, а відтак посилаючись на ст.625 ЦК України просив стягнути з останньої 3% річних та інфляційні втрати за період з листопада 2018 року по жовтень 2021 року.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

У частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав.

У пункті 45 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Позивачем складено розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних втрат, відповідно до якого інфляційні витрати складають 20865,49 грн та три відсотки річних - 8950,52 грн., а всього 29816,01 грн.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 750/5104/17 Велика Палата Верховного Суду вирішила відступити від висновків, викладених Верховним Судом України у Постанові від 20.01.2016 в справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися вимоги статті 625 ЦК України та у Постанові від 02.03.2016 в справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин, виходячи з наступного.

Тому колегія суддів приходить до висновку, що на спірні правовідносини поширюються вимоги статті 625 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на зазначене, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Така правова позиція викладена і у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18, провадження № 686/21962/15-ц та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу.

Зазначене також відповідає правовому висновку, наведеному у Постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, Постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у Постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі.

Відповідач по справі була обізнана про грошове зобов`язання, оскільки рішенням Житомирського районного суду від 19.10.2012 у справі 2-1454/12, з неї на користь Банку, було стягнуто заборгованість за кредитним договором.

З огляду на те, що відповідач порушила грошове зобов`язання з виплати грошових коштів, то у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України.

Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Зазначений правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 6-1946цс15, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Саме такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у Постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Отже, відповідач має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили.

Визначаючи розмір інфляційних втрат і 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до ст.625 ЦК України, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати у розмірі 20865,49 грн. та 3 % річних у розмірі 8950,52 грн. за період з листопада 2018 року по жовтень 2021 року за час прострочення виконання грошових зобов`язань, розмір яких підтверджено розрахунком, наданим позивачем, який перевіреного колегією суддів, з яким колегія суддів погоджується, (а.с.14).

Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції повинно бути скасоване з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2481 грн. за подання позовної заяви та 3721,50 грн. за подання апеляційної скарги, на загальну суму 6202,50 грн.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 21 квітня 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 и на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» інфляційні втрати в сумі 20865 (двадцять тисяч вісімсот шістдесят п`ять) грн. 49 коп. та 3 % річних в сумі 8950 (вісім тисяч дев`ятсот п`ятдесят) грн. 52коп. за період з листопада 2018 року жовтень 2021 року за час прострочення виконання грошових зобов`язань.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» судовий збір в сумі 6202 (шість тисяч двісті дві) грн. 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді