Ухвала

Іменем України

28 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 308/9267/20

провадження № 61-9335ск22

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Закарпатської обласної прокуратури про звільнення майна з-під арешту,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Закарпатської обласної прокуратури, в якому просив скасувати арешт на його майно, який накладено в рамках кримінальної справи № 1131501 щодо нього.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2021 року, яке залишено без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року, позовну заяву задоволено.

Скасовано арешт на майно, що належить ОСОБА_1 накладений в рамках кримінальної справи № 1131501, тип обтяження: арешт (архівний запис), реєстраційний номер обтяження: 3868712, зареєстровано: 11 жовтня 2006 року 11:42:51 за № 3868712 реєстратором: Перша ужгородська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: повідомлення, 7/1-246, 07 травня 2001 року, Управління внутрішніх справ Закарпатської області, слідче управління.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з принципу «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи, врахував, що відповідачем не доведено необхідності на цей час перебування майна під арештом і дійшов висновку, що право власності позивача підлягає судовому захисту шляхом скасування арешту на майно.

23 вересня 2022 року Закарпатська обласна прокуратура засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року в указаній вище справі.

Як підставу для касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Суд встановив, що згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (інформаційна довідка № 132094104 від 25 липня 2018 року) на майно (об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно, усе нерухоме майно), що належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладено арешт (архівний запис), реєстраційний номер обтяження: 3868712, зареєстровано: 11 жовтня 2006 року 11:42:51 за № 3868712 реєстратором: Перша ужгородська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: повідомлення, 7/1-246, 07 травня 2001 року, Управління внутрішніх справ Закарпатської області, слідче управління.

Відповідно до листа заступника начальника ГУНП в Закарпатській області від 01 лютого 2018 року за результатами розгляду звернення до прокуратури Закарпатської області та ГУНП в Закарпатській області щодо зняття заборони на відчуження об`єктів нерухомого майна, що накладено слідчими управління УМВС України в Закарпатській області 07 травня 2001 року у кримінальній справі № 1131501 встановлено, що згідно з даними управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП України в Закарпатській області кримінальна справа 28 лютого 2002 року закрита слідчим прокуратури на підставі статті 7 КПК України в редакції 1960 року. Для вирішення питання щодо зняття заборони на відчуження об`єктів нерухомого майна роз`яснено звернутися до органів прокуратури, оскільки рішення про закриття кримінальної справи приймалося їх працівниками, чи до суду в загальному порядку.

За наслідками розгляду звернення ОСОБА_1 заступником керівника Ужгородської місцевої прокуратури листом від 17 серпня 2018 року начальнику Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області направлено для розгляду у відповідності до чинного законодавства звернення ОСОБА_1 щодо накладення арешту на майно у кримінальній справі № 1131501, притягнення заявника в якості підозрюваного чи обвинуваченого у вказаній кримінальній справі та з інших питань. Одночасно заявнику роз`яснено, що матеріали вказаної кримінальної справи у архіві місцевої прокуратури не перебувають.

Закарпатською обласною прокуратурою за наслідками розгляду адвокатського запиту від 29 квітня 2021 року в інтересах ОСОБА_1 щодо надання інформації або копій процесуальних документів з кримінальної справи № 1131501, зокрема щодо накладення арешту на майно останнього, листом від 31 травня 2021 року повідомлено, що вказана кримінальна справа до архіву Закарпатської обласної прокуратури (прокуратури Закарпатської області) не передавалася, у зв`язку з чим надання запитуваних відомостей та документів є неможливим. Однак, згідно із запитом та доданими до нього документами вказана кримінальна справа була закрита 28 лютого 2002 року на підставі статті 7 КПК України (в редакції 1960 року). При цьому роз`яснено, що закриття кримінальної справи на підставі статті 7 КПК України (в редакції 1960 року) здійснювалося судом, тому для отримання запитуваних відомостей та документів необхідно звернутися до суду.

На заяву позивача про повідомлення дати та результатів розгляду кримінальної справи № 1131501 та надання копії документів про закриття даної справи, а також копії постанови про накладення арешту на майно Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області листом від 15 липня 2021 року повідомлено, що згідно з алфавітним переліком справ (архівними відомостями) в провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області дана справа не значиться.

На запит апеляційного суду ГУ НП в Закарпатській області листом-відповіддю від 24 травня 2022 року повідомило, що відповідно до обліків ГУ НП багатоепізодна кримінальна справа № 1131501 у частині стосовно ОСОБА_1 порушена за статтею 86-1 КК України 1960 року (розкрадання грошей) та частиною другою статті 172 КК України 1960 року (службове підроблення), 27 листопада 2001 року закрита за пунктом 2 статті 6 КПК України слідчим по розслідуванню ОЗД Децик.

На запит апеляційного суду Закарпатська обласна прокуратура листами-відповідями від 31 травня 2021 року та від 16 червня 2022 року покликається на те, що кримінальна справа № 1131501 до архіву прокуратури не передавалась, а закриття кримінальної справи (28 лютого 2002 року) на підставі статті 7 КПК України 1960 року здійснювалося судом.

Отже, арешт на спірне майно було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

В межах кримінальної справи, що розслідувалася, арешт на майно позивача не скасовано.

Верховний Суд врахував, що у справі, яка переглядається, позивач оскаржує арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року, про що правильно зазначено судами попередніх інстанцій та відповідно визначено належність спору до цивільного судочинства.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (частини перша та друга статті 4 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Верховний Суд погоджується із висновками суду першої та апеляційної інстанцій, що право власності позивача підлягає судовому захисту шляхом скасування арешту на майно, узявши до уваги принцип «справедливої рівноваги» між загальними інтересами суспільства та захистом основних прав конкретної особи.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що належним відповідачем у цій справі має бути ГУ МВС України у Закарпатській області не беруться до уваги, оскільки вказаний орган був ліквідований відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ».

07 листопада 2015 року набрав чинності Закон України від 02 липня 2015 року «Про Національну поліцію».

Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про міліцію».

Разом з тим, суд взяв до уваги, що листом від 01 лютого 2018 року ГУ НП в Закарпатській області повідомило, що згідно з даними управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУ НП в Закарпатській області кримінальна справа № 1131501 закрита 28 лютого 2002 року слідчим прокуратури на підставі статті 7 КПК України в редакції 1960 року.

При цьому, Верховний Суд виходить з того, що відповідачем у справі є орган державної влади, який виконує усі покладені на нього Конституцією та законами України публічно-правові функції органів системи прокуратури України.

Отже, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17, оскільки встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично - доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Крім того, вказані висновки не суперечать висновкам цієї постанови.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваного судового рішення.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Закарпатської обласної прокуратури необхідно відмовити, оскільки, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами попередніх інстанцій вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Закарпатської обласної прокуратури на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Закарпатської обласної прокуратури про звільнення майна з-під арешту.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров