ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 636/422/21 Головуючий суддя І інстанції Золотоверха О. О.
Провадження № 22-ц/818/2122/22; 2143/22 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року м. Валки.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 04 листопада 2021 року та на додаткове рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 19 листопада 2021 року, ухвалені у складі судді Золотоверхої О.О., по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку з чим підписала заяву б/н від 01 липня 2010 року.

Відповідачка при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду та те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті, складає умови договору про надання позивачем відповідачці банківських послуг, вона ознайомлена із умовами та правилами надання банківських послуг, щодо ознайомлення та надання документів у письмовому вигляді, а також наказом банка про їх затвердження. що підтверджується підписом відповідачки у анкеті-заяві. Умови та Правила надання банківських послуг, розміщені на сайті Банку, є публічною офертою, що містять умови та прави надання послуг банком його клієнтам. Заявою позичальника підтверджується, що він повністю поінформований про умови кредитування в ПриватБанку, які викладені на банківському сайт.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань станом на 18 вересня 2021 року заборгованість відповідачки за кредитним договором становить 41687,39 грн, з яких: 35010,92 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 4526,47 грн - прострочені відсотки.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по кредитному договору № б/н від 01 липня 2010 року у розмірі 41687,39 грн. та відшкодувати за її рахунок сплачений позивачем судовий збір.

Відповідач ОСОБА_1 позов не визнала. У відзиві від 13 грудня 2021 року просила позовні вимоги залишити без задоволення з підстав, викладених у постанови Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17.

Зазначала про переплату нею 12 354,99 грн, що свідчить про відсутність заборгованості за вказаним кредитним договором.

Також зазначала про п відсутність заборгованості за вказаним кредитним договором оскільки нею було внесено на 12 354,99 грн більше, ніж отримано від банку.

Також просила стягнути за АТ КБ «ПриватБанк» витрати на правничу допомогу.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 04 листопада 2021року позов АТ КБ «Приватбанк» залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 19 листопада 2021 року розподілено судові витрати, пов`язані з розглядом справи та стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 понесені останньою судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 11200 грн.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованим, співмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою (наданими послугами), підтверджені належними доказами, а тому підлягають стягненню з позивача.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційні скарги,, в якій просить скасувати ухвалені по справі рішення та додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов Банку, а також залишити заяву відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу без задоволення.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, є незаконним та обґрунтованим внаслідок неправильного встановлення обставин справи, неналежної оцінки доказів.

В обґрунтування скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неузгодженість умов кредитування, оскільки відповідачем, окрім анкети-заяви, у той же день було також підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки Універсальна. 55 днів пільгового періоду», в якій визначено відсоткову ставку за користування кредитом у розмірі 2.5 % в місяць (130 % річних) та умови щодо сплати пені за несвоєчасне погашення заборгованості, а також штрафу та інших умов договору.

Вказано про наявність у справі банківської виписки, яка є належним доказом, оскільки має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженим наказом Мін`юсту від 12 квітня 2012 року № 578/5, а тому є належним доказом існування заборгованості відповідачки. З вказаної виписки чітко вбачається, що ОСОБА_1 користувався кредитними коштами, знімала кошти в банкоматах та ін., однак використані кредитні кошти Банку не повернула.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то АТ КБ «Приватбанк» вважає їх необґрунтованими та не співмірними з виконаною роботою. Справа не є складною, а тому складання відзиву та заяви про розгляду справи за відсутності представника відповідача не потребує значного часу, вартість якого оцінено в 11200 грн.

У відзивав на апеляційні скарги ОСОБА_1 просить їх залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В обґрунтування відзиву зазначено, що висновки суду про відсутність підстав для стягнення заборгованості є обґрунтованими.

Позивачем не надано оригінал довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки Універсальна. 55 днів пільгового періоду», а тому її копія не може бути взята до уваги.

Складаючи розрахунок, АТ КБ «ПриватБанк» необґрунтовано включив у тіло кредиту не тільки отримані фактично отримані кошти, а і відсотки, комісію та пеню, у розмірі, який погоджено не було.

Щодо витрат на правничу допомогу, то нею були надані належні та допустимі докази понесення вказаних витрат, їх розмір є обґрунтований та не спростований позивачем , а тому вказані витрати обґрунтовано стягнуто судом першої інстанції.

Відповідно до статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у частині першій статті 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи.

Згідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 263 ЦПК України:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржені рішення суду відповідають.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог. В підписаній відповідачкою анкеті-заяві відсутні відомості про тарифи, які підлягають застосуванню до укладеного договору, а надані банком Умови та Правила не містять підпису відповідача про ознайомлення з ними, у зв`язку з чим їх не можна вважати складовою частиною кредитного договору та досягненням між сторонами згоди щодо ціни договору, а також відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Виписка з рахунку не підтверджує існування заборгованості, оскільки вони не відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Також, у відповідача відсутня заборгованість, оскільки сума коштів, що вносилась на погашення заборгованості, перевищує суму фактично отриманих кредитних коштів, що свідчить про безпідставність вимог банку.

Колегія судді погоджується з такими висновками суду.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Представник позивач у позовній заяві посилається на те, що до Договору, укладеного шляхом підписання відповідачем Заяви були застосовані норми цивільного законодавства, які регулюють таку форму договору як договір приєднання. Суд не може погодитися з таким твердженням і застосувати до вказаного договору норми договору приєднання з огляду на таке.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі всім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Ураховуючи вимоги статей 207, 1055 ЦК України кредитні договори, у тому числі які укладаються відповідно до ст. 634 ЦК (договір приєднання), мають містити підписи сторін на всіх формулярах або інших стандартних формах, які містять умови такого договору.

До цих правовідносин не можна застосувати правила договору приєднання, передбачені ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до яких договір може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Тарифи, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим позивачем, тобто банк міг додати до позовної заяви витяги з Умов і Тарифів у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Ці докази повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (позивача), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Окрім цього, Умови і Тарифи відповідно до вимог статей 207, 634, 1055 ЦК України мають містити підпис відповідача, оскільки законодавством установлені вимоги щодо письмової форми до всіх форм кредитних договорів, у тому числі договорів приєднання.

Саме до таких висновків щодо змісту вказаних норм матеріального права дійшов касаційний суд у постанові Великої Палати Верховного Суду в аналогічній за обставинами справі, які викладені у постанові від 3 липня 2019 року в справі № 342/180/17

Суд відповідно до наявних у справі доказів та відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України обґрунтовано врахував згадані правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм статей 207, 633, 634, 638, 1054, 1055 ЦК України в аналогічній за обставинами справі, викладеними у постанові від 3 липня 2019 року в справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), та правильно встановив, що надані позивачем докази не підтверджують належним чином укладення кредитного договору на умовах, які зазначив позивач у доводах свого позову.

Оскільки позивач не довів, що відповідачка отримала грошові кошти від Банка з умовою їх повернути зі сплатою відповідних процентів, з урахуванням наданого відповідачем розрахунку, який підтверджує повернення отриманих від Банка коштів, і ці висновки суду позивачем належними і допустимими доказами достовірно не спростовані.

Позивач в обґрунтування своїх вимог надав суду витяг з Умов (а.с. 18-41), але не надав копії або витягу саме з тих Тарифів, про які ідеться мова в Заяві. Указаний витяг з Умов також не містить підпису відповідача, який би свідчив про те, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився й погодився з ними підписуючи Заяву, а також те, що Умови в подальшому не змінювались без його відома. Отже ці докази не можна вважати достовірними і тому суд дійшов правильного висновку, що у розумінні норм ст. ст. 207, 1055 ЦК України вони не доводять істотні умови кредитного договору, які мають містити підпис відповідачки, тому їх не можна розцінювати як частину Договору, укладеного сторонами 01.07.2010 шляхом підписання Заяви.

З приводу належності та достовірності копії Довідки (а.с. 17) суд обґрунтовано зазначив, що вона містить підпис, який неможливо ідентифікувати, як підпис саме відповідачки.

Представник відповідача подала до суду клопотання, у якому просила суд не брати до уваги копію Довідки (а.с. 17) при вирішенні справи, оскільки відповідачка заперечує факт підписання нею Довідки та ставить під сумнів відповідність копії Довідки оригіналу та взагалі існування оригіналу Довідки.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 6 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Представник позивача, ОСОБА_2 , надав суду в обґрунтування своїх вимог копію Довідки (а.с. 17), яка містить підпис невизначеної особи та посилається на те, що це підпис відповідача. Представник відповідача у відзиві заперечує факт підписання відповідачем Довідки та надав суду клопотання про витребування у позивача оригіналу Довідки. У відповідь на ухвалою суду про витребування доказів від 19.05.2021 представник позивача, ОСОБА_3 , надала суду лист (а.с. 185), у якому посилається на розпочату банком централізацію архівів, як на обставину, яка не дає можливості надати суду оригінал Довідки та пропонує суду розглянути справу на підставі наданої копії Довідки (а.с. 17).

Відповідно до роздруківки наказу «Про централізацію архівів банку» № КТ-БТ-СП-2020-7081350 від 16.10.2020 (а.с. 188-189) строк закінчення централізації архівів банку мав настати 01.07.2021.

На підставі викладеного суд правильно вважав, що представник відповідача мав процесуальну можливість до судового засідання надати суду оригінал Довідки, оскільки централізація архівів закінчилась більш ніж за чотири місяці до його проведення, але такий документ на судові засідання, проведені 15.07.2021, 14.09.2021, 04.11.2021 наданий не був. Цих висновків суду доводи скарги не спростовують.

Тому згідно норми ч. 6 ст. 95 ЦПК України, з урахуванням процесуальної поведінки сторін, суд дійшов обґрунтованого висновку, що копія Довідки (а.с. 17) не підлягає врахуванню судом при вирішенні справи та відхилив доводи позову щодо укладення Договору на умовах, викладених у витягу з Умов (а.с. 18?41) та в копії Довідки (а.с. 17) через недостовірність таких доказів, а при вирішенні справи взяв до уваги лише ті умовами Договору, які сторони узгодили шляхом підписання відповідачкою Заяви.

З копії Заяви (а.с. 16) вбачається, що в останній відсутні відомості про домовленість сторін щодо розміру коштів, які надаються в кредит, процентів за користування кредитом, комісій, розміру неустойки за порушення зобов`язань. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлюється у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, комісій, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення строків виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Вимог про стягнення процентів з підстав та у розмірах, установлених актами цивільного законодавства, зокрема, статтею 1048 ЦК України, позивачем не заявлено.

З огляду на викладене суд відповідно до наведених норм матеріального права дійшов до підтвердженого наявними у справі доказами правильного висновку про доведеність отримання відповідачкою лише зазначеного у позові тіла кредиту).

Представники позивача на підтвердження своїх вимог надали суду розрахунки заборгованості (а.с. 5?13; 191-199) та виписку за договором б/н станом на 31.12.2020 (а.с. 51-59). Представник відповідача заперечує достовірність і належність указаних доказів, посилаючись на невідповідність відомостей дійсним операціям за рахунком відповідача, а також на відсутність у вказаних доказах необхідних реквізитів бухгалтерського документу.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4, 5, 7 ст. 9 Закон у України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Регістри бухгалтерського обліку повинні мати назву, період реєстрації господарських операцій, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні. Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені. Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.

Пунктом 62 Положення «про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України», затвердженого постановою правління Національного банку України № 75 від 04.07.2018 передбачено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

З розрахунків заборгованості (а.с. 5-13; 191-199) та з виписки за договором б/н станом на 31.12.2020 (а.с. 51-59) вбачається, що останні не містять дату складання; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції та правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Указані розрахунки підписані представниками позивача, які відповідно до довіреностей (а.с. 45, 206) мають право лише завіряти відповідність копії документів позивача оригіналам, а не складати бухгалтерські документи та здійснювати відповідні розрахунки, а виписка за договором б/н станом на 31.12.2020 (а.с. 51-59) взагалі не містить посади особи та місця для підпису.

В обґрунтування своїх доводів про відсутність у відповідача заборгованості за Договором представник відповідача надала суду довідку (а.с. 106-149), яка на відміну від розрахунків заборгованості (а.с. 5?13; 191-199) та виписки за договором б/н станом на 31.12.2020 (а.с. 51-59) містить установлені законодавством реквізити бухгалтерського документу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене суд відповідно до ст. 89 ЦПК України обґрунтовано відхилив розрахунки заборгованості (а.с. 5-13; 191-199) та виписку за договором б/н станом на 31.12.2020 (а.с. 51-59) як неналежні докази розміру заборгованості відповідача за Договором, а для встановлення дійсних обставин справи віддає перевагу довідці позивача (а.с. 106-149), яка надана представником відповідача, оскільки такий доказ містить установлені законодавством реквізити бухгалтерського документу.

З довідки позивача (а.с. 106-149) вбачається, що позивач нараховував відповідачу заборгованість за Договором за відсотками, неустойкою у вигляді пені та штрафів, комісій, правомірність нарахування яких позивач не довів перед судом, у зв`язку з чим сума заборгованості відповідача за Договором складає лише різницю між фактично отриманими коштами та загальну суму фактично внесених коштів на рахунок.

Досліджуючи відомості, викладені у довідці позивача (а.с. 106-149) суд з урахуванням недоведеності укладення кредитного договору на умовах сплати відповідних процентів правильно установив, що фактично відповідач отримала від позивача грошові кошти в розмірі 87851,10 грн, а внесла на рахунок грошові кошти в загальному розмірі 100206,09 грн, частина з яких позивачем була безпідставно зарахована в рахунок погашення заборгованості за відсотками, неустойкою у вигляді пені та штрафів, комісій, правомірність нарахування яких позивач не довів перед судом.

Оскільки відповідачка за таких обставин внесла на рахунок більшу суму, аніж отримала від позивача, колегія суддів погоджується з висновками суду про недоведеність спірної заборгованості відповідачки за Договором, наведені з цього приводу доводи скарги є безпідставними.

За змістом частин першої, третьої та четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною другою статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частини друга та четверта статті 83 ЦПК України).

В результаті апеляційного розгляду справи встановлено, що позивач дійсно не подав до суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених у справі вимог, зокрема, не долучив обґрунтованого розрахунку заборгованості, який узгоджується з матеріалами справи.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Неприпустимим є витребування і приєднання до справи матеріалів на підтвердження висновків і мотивів рішення після його ухвалення.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 299/957/14-ц (провадження № 61-5660св20).

Так, звертаючись до суду з цим позовом банк подав до суду заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, витяг з умов та правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості, виписку з рахунку, довідку щодо встановлення кредитного ліміту та строку дії карток.

У Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», підписаної 16 грудня 2010 року відповідачкою, визначено розмір відсоткової ставки 2,5 % на місяць (30 % річних).Проте, з доданих банком виписки з рахунку та розрахунку заборгованості встановлено, що при нарахуванні заборгованості за кредитним договором до графи залишок після операції були включені: відсотки за користування кредитом, які не були передбачені умовами вказаної довідки, а саме з 01 вересня 2014 року при визначенні розміру заборгованості використовувались поточні проценті ставки у розмірі 34,8 %, 43,2%. При цьому механізм нарахування банком відсотків включав сукупність зазначених складових (сум).

Заперечуючи проти стягнення заборгованості, відповідачкою здійснено контррозрахунок, відповідно до якого за період з 01 липня 2010 року по 22 квітня 2021 року ОСОБА_1 фактично витрачено 87851,10 грн, відсотки, які нараховані банком 51551,26 грн. Між тим, на виконання умов кредитного договору відповідачкою внесено100206,09 грн, що перебільшує фактично отримані нею кошти.

Вказані доводи позивачем не спростовано, розрахунку з урахуванням відсоткової ставки, визначеної у Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», підписаної 16 грудня 2010 року не надано.

Отже, визначена позивачем сума заборгованості за тілом кредиту (заборгованість за простроченим тілом кредиту) у розмірі 35010,92 грн не підтверджена належними доказами, а тому висновки суду про відсутність підстав для її стягнення, та відповідно, стягнення відсотків за користування кредитом, є обґрунтованими.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то судова колегія керується таким.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 141 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі підходи відповідають принципу верховенства права, ст. 10 ЦПК України, та основній меті цивільного судочинства, яка передбачає справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, ч. 1 ст. 2 ЦПК України.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, а порядок їх відшкодування не є результатом розгляду судом вимог про заміну боржника за вищевказаним договором на сторону, яка програла справу.

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19 (провадження № 61-16088св19) зроблено висновок, що: «згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідних клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката відповідач не заявляв та відповідних доказів не подавав, розмір витрат на правничу допомог не спростував. Тому є правильними висновки суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що у зв`язку із задоволенням позову понесені позивачем витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача».

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 61-16723св20) вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 надано Договір про надання юридичної ( правничої) допомоги №С19/20 від 23 квітня 2021 року, рахунок на оплату №30/20 від 23 квітня 2021 року, дублікат квитанції №0.0..1 від 24 квітня 2021 року, акту № 21/03/16 приймання передачі наданих послуг до Договір про надання юридичної (правничої) допомоги №С19/20 від 23 квітня 2021 року, складений 03 листопада 2021 року.

Умовами Договору про надання юридичної ( правничої) допомоги №С19/20 від 23 квітня 2021 року, а саме пунктом 1 передбачено, що предметом цього договору є послуги виконавця по наданню клієнту професійної правничої допомоги, яка пов`язана з захистом прав та інтересів клієнта по цивільній справі № 636/422/21, сторонами якої є АТ КБ «Приватбанк» та клієнт в усіх судових органах України ( в тому числі Чугуївському міському суді Харківської області, в апеляційній та касаційній інстанціях), міжнародних та третейських судах, представництво інтересів Клієнта в органах державної влади та місцевого самоврядування, у всіх без винятку установах, підприємствах, організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування, в інших установах , в тому числі і виконавчій службі».

За представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції по справі № 636/422/21, сторонами якої є АТ КБ «Приватбанк» та клієнт, клієнт зобов`язаний сплатити виконавцю 11200 грн протягом 5 банківських днів з дня виставлення рахунку (п. 3.1 Договору).

Відповідно до акту № 21/03/16 приймання передачі наданих послуг від 03 листопада 2021 року, «Адвокатським об`єднанням «ЛІГА СОВА» виконано такий обсяг робіт, складання відзиву на позовну заяву 15 годин, 4700 грн; складання контрозрахунку 5 годин, 2500 грн; клопотання про витребування оригіналу письмового доказу 40 хв., 800 грн; клопотання про розгляд клопотання про витребування доказів без участі відповідача 30 хв., 600 грн; клопотання про участь в судовому засідання в режимі відеоконференції 30 хв., 600 грн; заява про надання доказів витрат, понесених позивачем 40 хв., 600 грн. загальна вартість послуг склала 11200 грн та була фактично сплачена відповідачкою, що підтверджується відповідним платіжним дорученням (а. с. 238, 239 том 1).

04 листопада 2021 року заява разом з додатками про стягнення витрат на професійну правничу допомогу була направлена АТ КБ «Приватбанк» засобами поштового зв`язку (а. с. 240, 241 том 1).

Клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами до суду першої інстанції від позивача не надходило, у свою чергу суд позбавлений можливості вирішити це питання самостійно.

Додаткове рішення ухвалено судом 19 листопада 2021 року. Отже, у позивача, якого було повідомлено про подання такої заяви, було достатньо часу для подання суду клопотання про спростування та зменшення таких витрат.

За таких обставин та враховуючи відсутність у справі заперечень та ненадання доказів щодо неспівмірності заявленого розміру витрат на оплату правничої допомоги, наявність документального підтвердження зазначених витрат, колегія суддів вважає, що висновки суду про стягнення вказаним витрат у додатковому рішенні є обґрунтованими.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив оскаржені рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростували, то відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційні скарги залишаються без задоволення, а оскаржені рішення та додаткове рішення суду - без змін.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384,389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 04 листопада 2021 року та на додаткове рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 19 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 26 жовтня 2022 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака.

А.В. Котелевець.