АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 жовтня 2022 року

м. Чернівці

Справа № 713/1004/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Паучек І.І.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Вижницького районного суду міста Чернівецької області від 8 серпня 2022 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Кибич І.А.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

В червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 за місцем його проживання та реєстрації по АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовував тим, що він та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який було розірвано 26 жовтня 2010 року. За час перебування у шлюбі та після його розірвання у сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Сімейне життя у позивача з ОСОБА_2 не склалося, фактично на даний момент діти проживають разом з ним по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 проживає за адресою АДРЕСА_2 .

На даний момент ОСОБА_2 у зв`язку з важким матеріальним становищем планує виїжджати за кордон на заробітки.

Діти не заперечують та повністю підтримують його в прагненні визначити місце їх проживання разом з батьком, де вони фактично проживають уже з серпня 2020 року.

Згоди між сторонами щодо визначення місця проживання дітей немає.

Обмежувати у спілкуванні та вихованні дітей їх матір`ю позивач не має наміру, але, враховуючи вищевикладене, змушений звернутись до суду з позовом про визначення місця проживання дітей.

В період з серпня 2020 року та по цей день їхні діти постійно проживають разом з ним, він повністю опікується інтересами і їхніми потребами, піклується про них, займається їхнім вихованням, слідкує за їхнім розвитком та здоров`ям.

За обставин, які склалися, ним створені кращі умови для дітей, в них є свій дитячий куточок, де вони граються, займаються, є спальні кімнати, де вони відпочивають, діти забезпечені іграшками, книжками, одягом, їжею та іншими речами для розвитку та всім необхідним і навіть більше.

Виходячи з інтересів дітей, вважає за доцільне залишити їх на його утриманні та вихованні.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вижницького районного суду міста Чернівецької області від 8 серпня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд мотивував рішення тим, що позивачем та його представником до матеріалів позову не долучено заяву-згоду неповнолітньої ОСОБА_3 щодо її бажання проживати разом з батьком чи з матір`ю. Фактичне місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 з батьком свідчить про відсутність спору щодо її місця проживання.

Суд критично оцінив наданий органом опіки та піклування висновок щодо розв`язання спору щодо визначення місця проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , оскільки під час вирішення даного питання не проведено бесіду з матір`ю ОСОБА_2 , не з`ясовано її ставлення по даному питанню, не досліджено умов її проживання та не складено акт відповідно до вимог Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року №866, не з`ясовано її місце роботи та не отримано характеризуючи дані. Таким чином, на думку суду, висновок було надано за неповного з`ясування обставин, необхідних при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дітей.

До матеріалів справи не долучено доказів щодо наявності спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей та попереднього звернення одного з батьків до органу опіки та піклування відповідно до вимог статті 19 СК України.

Судом встановлено, що неповнолітні діти проживають у батька ОСОБА_1 з серпня 2020 року, що підтверджує факт наявності згоди і відсутність заперечень зі сторони матері ОСОБА_2 щодо проживання дітей разом з батьком за адресою АДРЕСА_1 .

Оскільки наведені вище обставини свідчать про відсутність спору між батьками щодо місця проживання спільних дітей, відсутні підстави для їх визначення судом.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зміст позовної заяви та позиції сторін у справі свідчать про наявність між ними спору щодо визначення місця проживання їхніх дітей.

На виконання ухвали суду орган опіки та піклування надав висновок щодо доцільності проживання дітей разом з батьком, який сформований на підставі комплексного дослідження аспектів життя як батька, так і матері.

Стаття 19 СК України передбачає право особи на попереднє звернення до органу опіки та піклування за захистом своїх сімейних прав та інтересів, а не її обов`язок.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини та обов`язком батька діяти в її інтересах.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інші сторони відзив на апеляційну скаргу не подавали.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який 5 серпня 2011 року було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_1 , виданого 5 серпня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вижницького районного управління юстиції Чернівецької області, актовий запис №114.

У сторін є двоє неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження Серії НОМЕР_2 від 27 листопада 2018 року та Серії НОМЕР_3 від 7 листопада 2018 року.

З копії акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №82 від 3 червня 2022 року вбачається, що комісією Вашківецької міської ради обстежено домогосподарство, яке розташовано по АДРЕСА_1 та встановлено, що ОСОБА_1 розлучений та працює. Окрім того, комісією та свідками підтверджується факт проживання разом з батьком його двох неповнолітніх дітей та перебування їх на повному утриманні ОСОБА_1 .

З копії характеристики Вашківецької міської ради №58 від 6 червня 2022 року вбачається, що ОСОБА_1 має вищу освіту, розлучений, є приватним підприємцем та директором фірми «Силует» в місті Вашківці та на утриманні у нього є двоє дітей. Окрім того, позивач приймає активну участь у громадському житті міста, до адміністративної відповідальності не притягувався, спиртними напоями не зловживає та по місцю проживання характеризується з позитивної сторони.

З копії характеристики ПП фірма «Силует» на ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_1 за час роботи зарекомендував себе як відповідальний і дисциплінований керівник, який може проявити ініціативу і прийняти правильне рішення в питаннях, що стосуються його професійної діяльності і знаходиться в межах його компетенції. Взаємовідносини з колективом у позивача склалися хороші, підтримував співробітників в складний період, але при цьому дотримується корпоративних правил і норм. Неодноразово показував себе як проактивна, працелюбна, виважена та емпатійна людина.

З копії характеристики Опорного закладу «Вашківецький заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів» Вашковецької міської ради №41 від 6 червня 2022 року вбачається, що ОСОБА_3 за час навчання у школі зарекомендувала себе старанною, сумлінною, дисциплінованою, працелюбною, уважною ученицею. Володіє навчальним матеріалом на високому рівні. Має відмінну зорову і слухову пам`ять. Батько ОСОБА_1 є опікуном неповнолітньої дочки Таїсії, бере активну участь у навчанні та вихованні дочки. Є активним учасником батьківського комітету.

З копії характеристики Вашківецького закладу дошкільної освіти №1 від 6 червня 2022 року вбачається, що батько ОСОБА_1 є хорошою, доброзичлиою людиною. Активно займається вихованням дитини ОСОБА_1 , створив хороші побутові умови, забезпечує харчуванням, одягом, відвідує батьківські збори, вніс ряд пропозицій щодо покращення життя групи.

З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 73490186 від 21 листопада 2016 року вбачається, що ОСОБА_5 є власником житлового будинку, який розташований в по АДРЕСА_1 .

Згідно довідки Вашківецької міської ради №593 від 6 червня 2022 року у вищевказаному житловому будинку ОСОБА_5 зареєстровані та проживають: ОСОБА_5 - власник, ОСОБА_1 - син, ОСОБА_6 - син, ОСОБА_4 - онук, ОСОБА_3 - онука, ОСОБА_2 - невістка, ОСОБА_7 - невістка, ОСОБА_8 - онук.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до частини першої статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Наведена норма права встановлює наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким в силу закону чи на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Відібрання дитини у контексті статті 162 СК України - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, однак з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі потрібно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору.

Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У статті 19 СК України встановлено, що під час розгляду спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 11 липня 2022 року у справі № 264/5462/18 та від 30 березня 2021 року у справі № 542/1428/18.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено: «Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 за місцем його проживання та реєстрації по АДРЕСА_1 .

У справі, що переглядається, відповідач не довів та суд першої інстанції не встановив існування виключних випадків, за яких неможливо було б визначити місце проживання дітей з батьком ОСОБА_1 .

Судом апеляційної інстанції встановлено , що діти з серпня 2020 року, про що відповідачка не заперечувала, постійно проживають разом з батьком, який опікується ними, приділяє увагу питанню здоров`я дітей, їх розвитку та вихованню.

Окрім того із наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що позивач має належні житлові та побутові умови, на роботі та вдома характеризується позитивно.

Судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено, що батько дітей веде себе аморально та своєю поведінкою може зашкодити розвитку дітей.

Отже, апеляційним судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку про те, що визначення місця проживання дітей з матір`ю, що фактично приведе до зміни місця проживання дітей, буде мати більш позитивний вплив на них.

Окрім того, як вбачається із заяв ОСОБА_2 від 18 липня 2022 року та 5 серпня 2022 року, остання планує виїхати за межі України, що свідчить про те, що саме позивач на цей час здатний забезпечити дітям більш належні та комфортні, ніж у матері, умови проживання, виховання та утримання дітей, а тому колегія суддів, виходячи із закріплених у міжнародному та національному законодавстві принципів пріоритету захисту прав та забезпечення інтересів дітей в усіх діях щодо них, у тому числі при вирішенні судових спорів, обґрунтовано надає перевагу проживанню дітей саме з батьком ОСОБА_1 , який може забезпечити нормальний всебічний розвиток дітей, що не зможе зробити їх матір у зв`язку із відсутністю її деякий час в Україні.

За таких обставин колегія суддів, врахувавши інтереси дітей, які проживають в атмосфері любові, турботи, захисту, вважає, що вагомі підстави для зміни місця їхнього проживання відсутні.

Матір дітей, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дітей, має право та обов`язок піклуватися про їхнє здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким діти будуть проживати.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що ним не вирішується питання про розлучення матері з дітьми, оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не може бути обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини. Більше того, виходячи з положень статей 157, 181 СК України, той з батьків, хто проживає окремо, зобов`язаний так само брати учать у вихованні та утриманні дитини, як і той, хто проживає з дітьми, останній до того ж не має права перешкоджати у такому спілкуванні. А отже, при визначенні місця проживання дітей з батьком мати не позбавляється можливості спілкування з дитиною та участі у її вихованні та утриманні. Відповідачка, як мати дітей, може реалізувати свої права шляхом досягнення нових домовленостей з батьком дітей щодо встановлення часу спілкування у позасудовому порядку або за судовим рішенням, у разі порушення її прав.

Ураховуючи тривалість проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з батьком (з серпня 2020 року), сталість їх соціальних зв`язків з батьком, добросовісне виконання ним батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення їх усім необхідним, висновок органу опіки та піклування, а також відсутність з боку батька перешкод у спілкуванні матері з дітьми, відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дітей з батьком, чи негативно впливали на їх виховання та розвиток, апеляційний суд дійшов висновку про визначення місця проживання дітей разом з батьком ОСОБА_1 , що за встановлених судом обставин найбільш відповідає інтересам дітей, що має першочергове значення при вирішенні зазначеного спору.

Окрім того, у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дітьми, визначене у цій справі місце проживання дітей може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 754/9014/19.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає помилковим посилання суду першої інстанції як на одну з основних підстав для відмови у позові не відповідність висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору про визначення місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від № 420 від 18 липня 2022 року вимогам статті 19 СК України та пункту 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року №866, оскільки судове рішення апеляційного суду ґрунтується на аналізі та оцінці всіх наявних у справі доказів у їх сукупності.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 3 листопада 2021 року у справі № 205/1621/18.

Помилковим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у позові у зв`язку із недоведеністю позивачем наявності спору між сторонами щодо місця проживання дітей.

Такі доводи суду першої інстанції спростовуються матеріалами справи, зокрема відсутністю в ній заяви відповідачки ОСОБА_2 про визнання позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей разом з ним.

Окрім того, у разі, якщо суд приходить до висновку про відсутність спору у справі, він повинен закрити провадження у такій справі на підставі частини 2 статті 255 ЦПК України, а не відмовляти у позові з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, враховуючи вищенаведені норми права, позивач не повинен доводити факт наявності чи відсутності спору між сторонами у справі, а лише доводити обставини, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог.

Також необгрунтованим є і посилання суду першої інстанції в своєму рішенні на те, що позивачем не долучено до матеріалів справи доказів щодо попереднього звернення одного з батьків до органу опіки та піклування відповідно до вимог статті 19 СК України.

Положеннями статті 19 СК України передбачено право особи на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування, проте це не є її обов`язком та не є необхідним перед зверненням такої особи до суду із позовом про визначення місця проживання дитини.

Конституційний Суд України в своєму рішенні у справі за конституційним зверненням громадян ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та інших громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) N 9-зп від 25 грудня 1997 року виклав правовий висновок, в якому вказав, що частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист.

Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які

відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на

судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не

може бути обмежене.

Таким чином, положення частини першої статті 55 Конституції

України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як

конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 за місцем його проживання та реєстрації по АДРЕСА_1 .

Щодо судових витрат

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що суд прийшов до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

З квитанції № 40 від 7 червня 2022 року вбачається, що позивач за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 992 гривні 40 копійок.

З квитанції № 25 від 17 серпня 2022 року вбачається, що позивач за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 1488 гривень 60 копійок.

Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 2481 гривню в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367,368,374, 376,381,382 ЦПК України,суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вижницького районного суду міста Чернівецької області від 8 серпня 2022 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей з батьком задовольнити.

Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 за місцем його проживання та реєстрації по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) гривню в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 6 жовтня 2022 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна