Справа № 346/3392/22
Провадження № 2/346/1349/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 р.м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді - Третьякової І.В.,

за участю:

секретаря судових засідань - Дутчак Х.В.,

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у підготовчому засіданні в залі судових засідань в м. Коломия в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Коломийський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання батьківства та виключення запису про особу, як батька з актового запису про народження дитини, -

В С Т А Н О В И В :

25 серпня 2022р. позивачі звернулися до суду з позовом в якому зазначили, що ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , від якого у них народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після народження дитини, відносини в сім`ї розладилися і в 2013 році подружжя припинило спільне проживання, позивач разом з донькою переїхала проживати до своїх батьків. Восени того ж року, ОСОБА_4 почала зустрічатися з ОСОБА_2 , від якого в квітні 2015 року народила сина. Оскільки шлюб між нею та відповідачем було розірвано рішенням Коломийського міськрайонного суду 11 вересня 2014р., то батьком її сина в актовому записі про народження було вказано ОСОБА_3 , оскільки дитина народилася до спливу десяти місяців після припинення шлюбу. 01 вересня 2015 року позивачі зареєстрували шлюб між собою та стали проживати однією сім`єю, сина називали ОСОБА_6 і він знав, що його батьком являється ОСОБА_2 . Після народження реєстрацію дитини в органах РАЦС здійснила мати позивачки ОСОБА_7 , свідоцтво про народження також знаходилося в неї, а тому батьки не знали, що ім`я сина в документах вказано ОСОБА_8 , а його батьком записаний ОСОБА_3 . Вказані обставини стали відомі позивачам лише недавно, під час збирання документів для подання до школи, оскільки син досягнув шкільного віку. Враховуючи те, що відповідач не являється біологічним батьком сина позивачів, останні просять суд виключити відомості про батька ОСОБА_3 з актового запису №7 про народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складеного 17.04.2014р. виконавчим комітетом Торговицької сільської ради, Коломийського району, Івано-Франківської області. Визнати батьком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 уродженця с. Лісний Хлібичин, Коломийського району, Івано-Франківської області, та внести зміни до актового запису №7 про народження дитини, зазначивши в графі батько « ОСОБА_2 », змінивши прізвище дитини з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 », по батькові з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 ».

16.09.2022р. до суду надійшли письмові пояснення третьої особи, в яких зазначено, що актовий запис про народження №7 від 17.04.2015р. був складений виконавчим комітетом Торговицької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області на ОСОБА_9 у відповідності до вимог чинного законодавства, оскільки дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу позивачки та відповідача.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та наполягали на їхньому повному задоволенні, з підстав зазначених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що не може являтися батьком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки задовго до його народження припинив будь-які відносини з його матір`ю та своєю колишньою дружиною ОСОБА_1 . Подав до суду письмову заяву про визнання позову в якій зазначив, що пред`явлені до нього позивачами вимоги визнає та не заперечує проти їхнього задоволення.

Представник Коломийського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) в судове засідання не з`явився, письмовим клопотанням начальника відділу, яке надійшло до суду 14.09.2022р., просили розглядати справу за їхньої відсутності. Проти задоволення позову не заперечують та при вирішенні справи покладаються на розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом були встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Частинами 3, 4 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даній справі знайшли своє підтвердження в повному обсязі.

Виходячи з вищезазначеного, суд, з урахуванням встановлених фактичних обставин та повного визнання позову відповідачем, прийшов до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог та вважає за можливе задовольнити їх в повному обсязі виходячи з наступного.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_13 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 травня 2012 року, в якому в них народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 11 вересня 2014р. шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_14 було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачці залишено прізвище « ОСОБА_15 ».

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_14 народила сина ОСОБА_9 . Батьком дитини записаний ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , про що складено актовий запис про народження №7 від 17.04.2015р.

Позивачка заперечує батьківство відповідача відносно її сина та вказує, що його батьком являється ОСОБА_2 , який визнає своє батьківство та шлюб з яким було зареєстровано вже після народження дитини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 .

Отже, предметом судового розгляду є оспорювання позивачами батьківства ОСОБА_3 відносно малолітньої дитини ОСОБА_9 та виключення відомостей про нього, як батька з актового запису про народження хлопчика.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно статті 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Статтею 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

За змістом положень статті 122 СК України, дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя.

Подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства.

В даній справі вбачається, що позивачі не подавали до органу РАЦС заяви про походження дитини від них, що призвело до реєстрації батьком дитини колишнього чоловіка ОСОБА_1 ОСОБА_3 .

Згідно ст.. 129 СК України, особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

Також, згідно ст.. 138 СК України, жінка, яка народила дитину у шлюбі, має право оспорити батьківство свого чоловіка, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини. Вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство. До вимоги матері про внесення змін до актового запису про народження дитини встановлюється позовна давність в один рік, яка починається від дня реєстрації народження дитини.

Позивачами не було дотримано однорічного строку на пред`явлення даного позову, як вони зазначають з тих причин, що реєстрацією народження дитини займалася мати ОСОБА_1 і тривалий час батьки хлопчика не знали відомостей запису про батька.

Згідно ст.. 20 СК України, до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до ст.. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В даній справі відповідачем не було заявлено про застосування строків позовної давності до вимог позивачів, а тому в суду відсутні підстави для відмови в задоволенні позову у зв`язку з її пропущенням.

Крім цього, суд вважає за необхідне взяти до уваги положення ч.1 ст. 10 ЦПК України, якою визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини.

За стандартами Європейського суду з прав людини (надалі також - ЄСПЛ) під доступом до правосуддя розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Розглядувана категорія разом із такими елементами як остаточність судового рішення та своєчасність виконання остаточних рішень є невід`ємними складовими права на суд, яке, у свою чергу, посідає одне з основних місць у системі фундаментальних цінностей будь-якого демократичного суспільства.

В практиці ЄСПЛ визначають основні проблемні сфери, яких стосується право на доступ до правосуддя, зокрема, процесуальні перешкоди доступу такі, як обмеження строків, оскільки останні є проявом права держав накладати обмеження на потенційних учасників судового розгляду і, як правило, найменшою мірою залежать від волі самих учасників процесу.

Європейським судом з прав людини щодо визначення строку звернення до суду в контексті доступу до суду та забезпечення права на суд продемонстровано підхід, зокрема, викладений у рішенні по справі «Белет проти Франції», згідно з яким стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданого національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

В рішенні від 27 червня 2000 року у справі «Ілхан проти Туреччини» ЄСПЛ зазначив, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично, не має абсолютного характеру і перевіряючи його виконання слід звернути увагу на обставини справи.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог.

З врахуванням викладеного, суд вважає, що пропущення позивачами строку подачі даного позову не повинно перешкоджати їхньому доступу до правосуддю, оскільки спір у справі стосується інтересів малолітньої дитини.

Частиною 8 ст. 7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Встановлена національним сімейним законодавством (частиною другою статті 138 СК України) конструкція, за якою вимога матері про виключення даних про її чоловіка як про батька дитини задовольняється лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство, спрямована саме на захист інтересів дитини, щоб забезпечити стабільність умов життя дитини, уберегти її від душевних потрясінь та унеможливити ситуацію, за якої жоден чоловік не визнає своє батьківство щодо дитини.

Конвенцією про права дитини передбачено, що дитина має право на ім`я і набуття громадянства, а також право знати своїх батьків і право на їх піклування.

В даній справі встановлено, що ОСОБА_2 упродовж всього життя вважав себе батьком ОСОБА_9 , піклувався та дбав про його благополуччя, і дитина не знала іншу особу, яка б заявляла або реалізувала свої батьківські права щодо нього.

Факт батьківства ОСОБА_3 відносно ОСОБА_9 ґрунтується на підставі презумпції шлюбного батьківства і породжує передбачені сімейним законодавством його обов`язки щодо виховання та матеріального утримання дитини, які відповідач ніколи не виконував, оскільки заперечує своє батьківство.

Таким чином, аналізуючи в сукупності встановлені обставини, суд приходить до висновку, що в ході розгляду справи батьківство ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_9 знайшло своє підтвердження в повному обсязі, оскільки на цьому факті наполягає мати дитини і позивач своє батьківство визнає, підтвердженням чого є його звернення до суду з даним позовом. Натомість відповідач заперечує перебування у відносинах з матір`ю дитини тривалий час до народження ОСОБА_9 та відповідно і своє батьківство щодо нього.

Відповідно до пунктів 2.13, 2.16 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року №96/5, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану, різновидом яких є актовий запис про народження дитини, є серед іншого і рішення суду про виключення відомостей про батька дитини з актового запису про народження. Зміни, доповнення, виправлення, зазначені в рішенні суду, вносяться в паперові носії актових записів цивільного стану та одночасно до Державного реєстру актів цивільного стану.

Відтак, з урахуванням встановлених відомостей щодо батьківства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_9 , вимоги позивачів про внесення відповідних змін в актовий запис про народження дитини також підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 108, 109, 264, 265, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 122, 138 Сімейного кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити повністю.

Виключити відомості про ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадянина України, як батька з актового запису про народження дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця с. Торговиця, Коломийського району, Івано-Франківської області, актовий запис №7, складений 17 квітня 2015р. виконкомом Торговицької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області.

Визнати батьком малолітнього ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця с. Торговиця, Коломийського району, Івано-Франківської області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженця с. Лісний Хлібичин Коломийського району Івано-Франківської області, громадянина України, та внести зміни в актовий запис №7 про народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , змінивши прізвище дитини з « ОСОБА_15 » на « ОСОБА_10 » та по батькові з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 ».

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана сторонами до Івано-Франківського апеляційного суду безпосередньо або через Коломийський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Третьякова І. В.