ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О.,

при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Дем`яненко Ольга Олегівна на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2018 року (повний текст рішення складено 09 листопада 2018 року) по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач є власником 53/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач зареєстрована у вищевказаному будинку та всупереч волі позивача проживає у ньому. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійсненні прав власника позивача, який не може користуватися будинком та проживати у ньому.

У зв`язку з вищевказаним, після уточнення позову, ОСОБА_2 прохав суд:

зобов`язати відповідача не чинити перешкоди позивачу в користуванні будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 ;

зняти з реєстрації відповідача з житлового будинку, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішення, прийняте за результатами розгляду справи

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2018 року уточнені позовні вимоги задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Знято з реєстрації ОСОБА_1 з житлового будинку, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що є доведеним факт того, що відповідач не є власником житла, де проживає позивач і, будучи зареєстрованою за вказаною адресою, порушує право позивача як власника та створює йому перешкоди у здійсненні права власності.

Ухвала за заявою про перегляд заочного рішення

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Із заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2018 рокуне погодилася відповідач ОСОБА_1 та оскаржила його в апеляційному порядку.

Прохала заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Скаржник вказує, що судом першої інстанції було прийнято оскаржуване рішення при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в оскаржуваному рішенні обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідач зазначає, що цивільним процесуальним законодавством не передбачено подання уточненої позовної заяви, яка, у той же час, змінює не тільки учасників справи, а й підстави та предмет позову.

В позовній заяві позивач зазначає про порушення його прав ОСОБА_1 , однак доказів до місцевого суду щодо вчинення відповідачем перешкод у користуванні житловим будинком позивачем не було подано.

Враховуючи законність вселення відповідача до будинку, постійне її проживання, відсутність у неї іншого житла, сам факт переходу права власності на будинок до позивача не дає підстави для висновку, що відповідач втратила право користування спірним житлом.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція учасників справи у суді апеляційної інстанції

Сторони та третя особа в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Від ОСОБА_3 надійшла заява, у якій вона просить розглядати справу без її участі, а в задоволенні апеляційної скарги - відмовити.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, пояснивши, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Крім того, представник позивача пояснив, що на даний час позивач є власником всього приміщення, а в суді першої інстанції перебуває справа про виселення.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, приходить до такого висновку.

Позиція апеляційного суду

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не є власником житла, де проживає позивач і, будучи зареєстрованою за вказаною адресою, порушує право позивача як власника та створює йому перешкоди у здійсненні права власності.

Проте колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції виходячи із таких мотивів.

Щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням

У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (§§ 40, 41).

У § 44 рішення зазначено, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Пункт 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. The U.K.», заява № 9063/80), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі від 18 лютого 1999 року «Larkos v. Cyprus», заява № 29515/95).

Відтак, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Подібні за змістом правові висновки щодо необхідності врахування судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла викладено також у постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 761/31830/14-ц, від 21 серпня 2019 року у справі 569/4373/16-ц, від 21 жовтня 2019 року у справі № 757/19753/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 362/3042/17, від 13 листопада 2019 року у справі № 188/242/18, від 13 листопада 2019 року у справі 369/9908/15-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 462/1553/17, від 20 листопада 2019 року у справі № 369/7576/17.

При цьому, колегія суддів вважає, що вищевказані правові позиції можуть бути застосовані і в даній справі тому, що позивач ставить питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яка в ньому проживає і не вибула до іншого місця проживання, оскільки у разі визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, це рішення суду може бути підставою для послідуючого її виселення.

Як встановлено судом першої інстанції і при розгляді справи у суді першої інстанції не заперечувалося позивачем чи його представником, позивач є власником 53/100 частин житлового будинку літ. «А-1», з надвірними будівлями та спорудами, АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 вересня 2017 року.

Слід звернути увагу, що посилання представника позивача, що на даний час позивач є власником всього вищевказаного будинку не впливає на розгляд судом апеляційної інстанції даного спору, так як суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції на час його ухвалення.

Із матеріалів справи також вбачається, що відповідач зареєстрована та тривалий час проживає у вищевказаному помешканні, та продовжувала там проживати на час подачі позову, доказів наявності у неї іншого житла суду не надано.

Факт проживання відповідача у житловому будинку літ. «А-1», АДРЕСА_1 не заперечувався позивачем та представником позивача.

Отже, враховуючи тривалість проживання відповідача у спірному житлі (наявність достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання) та відсутність у неї іншого житла, втручання в право ОСОБА_1 на повагу до житла не може вважатися пропорційним, а баланс інтересів - дотриманим.

Також колегія суддів звертає увагу, що нормами житлового та цивільного законодавства, наприклад, статтями 71, 72 ЖК УРСР, статтею 405 ЦК України, передбачено визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за відповідних підстави, зокрема, у разі відсутності протягом встановленого законом періоду часу у житловому приміщенні.

У даній справі такі підстави позову як відсутність ОСОБА_1 у спірному житлі чи переїзд до іншого місця проживання не заявлялися.

Необхідно зазначити, що згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою та другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Результат аналізу вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 750/3917/17 вказано, що «особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам».

На думку колегії суду, вибраний позивачем спосіб захисту, а саме визнання особи такою, що втратила право користування житлом при тому, що відповідач проживала та продовжує проживати у спірному житлі, не може вважатися ефективним способом захисту тому, що навіть за наявності підстав для задоволення позову, у позивача виникає необхідність звертатися до суду із позовом про виселення.

Щодо вимоги про зобов`язання відповідача не чинити перешкоди позивачу в користуванні будинком

Позивачем, як самостійна вимога, була заявлена вимога про зобов`язання відповідача не чинити перешкоди позивачу в користуванні будинком.

Але, так як вимога про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягає, а інших конкретних вимог, які перешкоди у користуванні будинком не має чинити відповідач чи які дії має вчинити - не заявлялося, то підстави для задоволення даної вимоги колегія суддів не вбачає.

Щодо зняття з реєстрації

Оскільки у задоволенні вимог про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні власністю та визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням має бути відмовлено, то не може залишатися в силі рішення місцевого суду в частині зняття відповідача із реєстраційного обліку.

Крім того, необхідно звернути увагу, що відповідно до абзацу 3 частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (яка була чинна на час ухвалення оскаржуваного рішення суду) зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, вимога позивача про зобов`язання знятися з реєстраційного обліку задоволенню не підлягала з огляду на те, що відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка була чинна на час ухвалення оскаржуваного рішення, зняття з реєстрації здійснювалося на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту другого частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до переконання про необхідність задоволення апеляційної скарги, а тому заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2018 року слід скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимогпозивача - відмовити.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції задовольняє вимоги апеляційної скарги та скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює постанову про відмову у задоволенні позову, то із позивача на користь ОСОБА_1 слід стягнути понесенні останньою судові витрати за подачу апеляційної скарги в розмірі 1362,00 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Дем`яненко Ольга Олегівна задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2018 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати за подачу апеляційної скарги в розмірі 1362,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2022 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко