Справа № 202/211/22
Провадження № 2/202/1049/2022
17 жовтня 2022 року року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді - Кухтіна Г.О.
за участю секретаря - Калантаєнко Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Індустріальний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) про звільнення майна з-під арешту, -
І. Стислий виклад позиції позивача.
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, за результатами розгляду якого просив суд звільнити майно з-під арешту, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира), накладеного постановою Індустріального ВДВС у місті Дніпрі Північно-Східного МУ МЮ (м.Дніпро) у виконавчому провадженні №41633449 від 24 січня 2014 року, (номер запису обтяження 4736083).
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28 лютого 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 777788/ФЛ, строком до 2030 року, у сумі 71 1200,00 дол.США. В забезпечення кредитного договору було укладено договір іпотеки на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . В подальшому між ВАТ КБ «Надра» та позивачем було укладено договір про відступлення прав вимоги, згідно якого ТОВ «Довіра та гарантія» набуло право вимоги за вказаними кредитним та іпотечним договорами. З реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо про наявність обтяження на вказані іпотечній квартирі, накладеного у межах виконавчого провадження. Вказані обставини порушують право позивача як іпотекодержателя, оскільки унеможливлюють звернення стягнення на таке майно.
Зі сторони відповідача, третьої особою, відзиву, заперечень, пояснень суду не надано.
ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що 28 лютого 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 777788/ФЛ. Умовами вказаного договору було передбачено: кредит у сумі 71 120,00 дол.США, строком до 12 лютого 2030 року, цільове призначення: проведення розрахунків по договору купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_1 набуває у власність квартиру АДРЕСА_1 .
В забезпечення виконання умов кредитного договору, між тими самими сторонами 28 лютого 2008 року укладено договір іпотеки №777788/ФЛ-3. Згідно умов договору предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 .
29 квітня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Довіра та гарантія» укладено договір про відступлення прав вимоги №GL3N216867, згідно змісту якого позивач набув права вимоги за договорами, в тому числі за кредитним та іпотечним договорами, укладених між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 .
У відповідності до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 29 грудня 2021 року, власником спірної квартири є ОСОБА_1 , іпотекодержателем - ТОВ «Довіра та гарантія». У вказаній довідці також наявна інформація про обтяження, а саме №4736083, зареєстрованого 20 лютого 2014 року на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП №41633449, виданої 24 січня 2014 року головним державним виконавцем Індустріального відділу ДВС Дніпропетровського МУЮ Ванжа О.В.
ІІІ. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Згідно ст. 1 Закону України Про іпотеку, іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 3 ст. 3 Закону України Про іпотеку ).
Суть порушеного права позивача полягає в тому, що Іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.
За змістом ст. 3 Закону України Про іпотеку, у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.
Відповідно ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодавець) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Застава, як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору - заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника, і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, отже застава встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора-заставодержателя.
Статтею 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Відповідно до ст. 14 Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувачі, які зареєстрували обтяження одного і того ж рухомого майна одночасно, мають рівні права на задоволення своїх вимог.
Положеннями ч. 1, 3ст. 33 Закону України Про іпотеку передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Статтею 36 Закону України Про іпотеку передбачено право іпотекодержателя на задоволення кредиторських вимог в позасудовому порядку за умови наявності окремого договору про задоволення вимог або застереження, що міститься в іпотечному договорі та прирівнюється до окремого договору. Проте наявний арешт на іпотечному майні фактично не дає можливості іпотекодержателю скористатись своїм правом на позасудове врегулювання, гарантованим законодавством.
Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що іпотекодержатель наділений правом на звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна, оскільки накладення арешту на майно має наслідком заборону відчуження арештованого майна, то ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.
Такий правовий висновок було викладено у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/4772/17, від 31.10.2018 у справі №923/1105/17 (ЄДРСРУ № 77586100), від 19 червня 2019 року у справі №825/1764/16 (ЄДРСРУ №82473109), від 17.10.2019 у справі №822/1426/16 (ЄДРСРУ № 84987811).
Відповідно до п. 5 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних відносин) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Згідно ст. ст. 6, 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних відносин) державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, вживати заходів необхідних для своєчасного і в повному обсязі примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
За змістом ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних відносин) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Судом установлено, що державним виконавцем 13 червня 2014 року винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент винесення постанови). У разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України №606-ХІV від 21 квітня 1999 року.
З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що законодавством не передбачено право на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу та з цих підстав, стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано.
У редакції Закону України «Про виконавче провадження», що діє наразі, наявна аналогічна норма. Так, згідно ч. 1 ст. 40 Закону у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Пунктом 30 розділу VIII Інструкції встановлено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.
Так з досліджених у судовому засіданні доказів, окрім іншого, було встановлено, що спірну квартиру не можливо реалізувати, оскільки в ній зареєстровані неповнолітні діти боржника, орган опіки та піклування Індустріальної районної у м.Дніпропетровську ради заборонив реалізацію наведеної квартири.
Доказів, що підтверджували б факт відсутності на сьогодні реєстрації у спірній квартирі неповнолітніх дітей суду не надано, а відтак задоволення позову, враховуючи, що позивач вказує на те, що він має намір звернути стягнення на предмет іпотеки, матиме наслідком порушення прав та інтересів дітей, що є недопустимим.
Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись, ст. ст. 4, 11, 76-78, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його оголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду у тридцятиденний строк з дня проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено 17.10.2022 року.
Суддя Г.О. Кухтін