ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3637/22 Справа № 216/3071/20 Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р.О. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2022 року м.Кривий Ріг

справа № 216/3071/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Остапенко В.О.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 січня 2022 року, яке ухвалено суддею Кузнецовим Р.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомостей щодо дати складання повного тексту рішення суду матеріали справи не містять, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стгянненя аліментів на утримання батька.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він досяг пенсійного віку та є непрацездатним. Розмір пенсії позивача, станом на 01.04.2020 року складає 2030,97 грн, що є недостатнім для задоволення його життєвих потреб. Позивач проживає разом з дружиною ОСОБА_4 , яка працює охоронцем в ТОВ «Охоронний холдинг - Кривбас» та отримує мінімальну заробітну плату. Інших доходів вони не мають. Як малозабезпечена сім`я - отримують субсидію. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є дітьми позивача, які відмовляються від свого обов`язку утримувати непрацездатного батька.

На підставі наведеного вище позивач просив суд стягнути з відповідачів на свою користь аліменти на утримання непрацездатного батька, по 900 грн. щомісячно з кожного, довічно.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 січня 2022 року позов задоволено.

Вирішено стягувати щомісячно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_1 на його утримання у твердій грошовій сумі в розмірі по 900 грн. з кожного, починаючи з дня пред`явлення позову, а саме з 04.06.2020 року і довічно.

Відповідно до ст. 430 ЦПК України рішення суду про стягнення аліментів допущено до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 454 грн., з кожного.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам справи.

ОСОБА_2 зауважує на тому, що судом першої інстанції не надано оцінки тому, що позивачем не надано жодних доказів того, що він потребує матеріальної допомоги, як то доказів на підтвердження витрат на лікування, придбання продуктів харчування, одягу, проїзду у транспорті. При цьому розмір пенсі не підтверджено відповідною довідкою станом на 01.01.2022 року.

Апелянт зауважує на тому, що сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги. Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам справи.

Апелянт зауважує на тому, що позивач не є тією особою, що потребує матеріальної допомоги, оскільки він забезпечений державною пенсією, яка на 34% вище, ніж встановлений державою прожитковий мінімум для непрацездатних осіб.

Також апелянт зазначив, що на його утриманні знаходиться малолітня дитина: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також син дружини від першого шлюбу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того апелянт зауважує, що позивачем по справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він та його дружина отримують субсидію, як малозабезпечена сім`я та свідомо не зазначено в позові про те, що позивач має ще одну дитину, яка теж повинна надавати допомогу на утримання батька.

Також апелянт зауважує на тому, що позивачем не надано жодних доказів того, що він потребує матеріальної допомоги, як то доказів на підтвердження витрат на лікування, придбання продуктів харчування, одягу, проїзду у транспорті. При цьому розмір пенсії не підтверджено відповідною довідкою станом на 01.01.2022 року, а зазначивши в позові той факт, що станом на 01.04.2020 року позивач отримує пенсію в розмірі 2030,97 грн., останній не зазначив, що станом за квітень 2020 року він отримував пенсію в розмірі 3030,97 грн.

Відзиви на апеляційні скарги не подані.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є батьком відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (том 1 а.с.8,9).

Позивач ОСОБА_1 з 01.12.2015 року є пенсіонером за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 (том 1 а.с.7).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є непрацездатною та потребує матеріальної допомоги, оскільки має проблеми зі здоров`ям, отримує лише державну допомогу, інших джерел доходу не має.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Правовідносини, пов`язані з обов`язком повнолітніх дочки, сина утримувати батьків врегульовані Главою 17 Розділу ІІІ СК України (статті 202, 203 СК України). Зазначені норми права не передбачають врахування прожиткового мінімуму, встановленого законом, як обов`язкової умови для стягнення аліментів.

Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до статті 203 СК України дочка, син, крім сплати аліментів, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

У виняткових випадках, якщо мати, батько є тяжко хворими, особами з інвалідністю, а дитина (стаття 6 цього Кодексу) має достатній дохід (заробіток), суд може постановити рішення про стягнення з неї одноразово або протягом певного строку коштів на покриття витрат, пов`язаних з лікуванням та доглядом за ними (стаття 206 СК України).

Згідно зі статтею 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Непрацездатними є особи, визнані установленим законом порядком інвалідами, що встановлюється медико-соціальними експертними комісіями МСЕК. Критерієм призначення аліментів є те, що отримувані батьками пенсія, інший дохід не забезпечують їхніх потреб на харчування, лікування, на придбання одягу, ліків. Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18 дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до частини першої статті 76, статті 89 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, яка переглядається, установлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки про доходи № 6101 1818 1969 0117, виданої Головним управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області управління обслуговування громадян Центрально-Міський відділ обслуговування громадян, в квітні 2020 року позивач ОСОБА_1 отримав пенсію в розмірі 3030,97 грн.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», прожитковий мінімум осіб, які втратили працездатність встановлено в наступному розмірі: з 1 січня 2020 року - 1638 гривень, з 1 липня - 1712 гривень, з 1 грудня - 1769 гривень.

Наведені вище обставини свідчать про те, що на момент звернення позивача до суду з даним позовом, а саме на 04 червня 2020 року, позивач був матеріально забезпечений доходом, який є значно більшимим за прожитковий мінімум, у зв`язку з чим доводи апеляційних скарг відповідачів, в цій частині, заслуговують на увагу.

Крім того, надана позивачем довідка про розмір отриманої пенсії не свідчать про відсутність інших доходів позивача.

Слід також зазначити, що позивачем по справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він та його сім`я отримують субсидію, не надано доказів того, що він має незадовільний стан здоров`я та потребує медикаментозного лікування, та як наслідок, потребує додаткових матеріальних витрат для придбання медикаментів, у зв`язку з чим доводи апеляційних скарг відповідачів, в цій частині, заслуговують на увагу.

На підставі наведеного вище колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивач, який є непрацездатною особою, потребує матеріальної допомоги, оскільки має проблеми зі здоров`ям, отримує лише державну допомогу, інших джерел доходу не має, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивача має проблеми зі здоров`ям, та як наслідок, потребує додаткових матеріальних витрат для придбання медикаментів та не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач не має інших джерел доходу.

При цьому в матеріалах справи, як доказ тяжкого матеріального стану, міститься протокол проходження позивачем УЗД органів черевної порожнини 13.01.2020 року, при цьому сам факт проходження позивачем УЗД органів черевної порожнини 13.01.2020 року не свідчить про витрати на лікування.

При цьому не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що на його утриманні знаходиться малолітня дитина: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також син дружини від першого шлюбу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки в даному випадку в задоволенні позову слід відмовити з підстав недоведеності позивачем своєї потреби в матеріальній допомозі.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів доходить висновку про недоведеність позивачем своєї потреби в матеріальній допомозі, що виключає можливість стягнення аліментів з відповідачів.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

На підставі наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги відповідачів підлягають частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання батька - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 681 (шістсот вісімдесят одна) грн..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 06 квітня 2022 року.

Головуючий:

Судді: