ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1634/22 Справа № 204/8591/20 Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А. І. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.,

за участю секретаря - Заворотного К.Я.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Наталія Валентинівна, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньов Максим Олександрович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИЛА:

16 грудня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідачів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , визначивши третіми особами приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. та приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова М.О., із вимогою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (том 1, а. с. 2-4).

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 21 листопада 2018 року між позивачем та відповідачами укладено договір позики грошових коштів в сумі 1 988 000 гривень, що на день підписання договору становить 710 000 доларів США за курсом комерційного банку, обраного за погодженням сторін, строком до 21 грудня 2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіним-Сандомирським та зареєстрований в реєстрі за № 114. Позивач посилається на те, що йому стало відомо про те, що 28 грудня 2018 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенко Ю.О. відкрито виконавче провадження ВП № 57984777 щодо виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. № 5150 від 27 грудня 2018 року про звернення стягнення на грошові кошти у розмірі 1 989 700 гривень. Вважає, що зазначений виконавчий напис був вчинений із порушенням закону, а тому підлягає скасуванню, оскільки на момент вчинення виконавчого напису у приватного нотаріуса Кучмій Н.В. були відсутні докази про безспірність їх вимог, через те, що ним не отримувалось жодних письмових вимог про повернення коштів. З огляду на що просить суд визнати виконавчий напис № 5150, що вчинений 27 грудня 2018 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за договором позику в розмірі 1 988 000 гривень таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що зобов`язання між сторонами виникли на підставі договору позики, стягнення заборгованості провадиться у відповідності до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. N 1172, зокрема щодо стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами. Крім того судом першої інстанції зазначено, що на момент вчинення виконавчого напису спір про право, спорів щодо заборгованості або її розміру були відсутні, встановлено наявність даної заборгованості за договором позики, встановлено, що наявна заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, а зворотнього позивачем не доведено належними та допустимими доказами.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , 10 вересня 2021 року подав апеляційну скаргу, яку уточнив 29 вересня 2021 року, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішені суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 21 листопада 2018 року між ОСОБА_1 (позичальник) та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (позикодавці) було підписано договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіним-Сандомирським та зареєстровано в реєстрі за № 114 (том 1, а. с. 140-141). Відповідно до вимог п. 1 договору позикодавці надали, а позичальник прийняв грошові кошти в сумі 1988000 грн., що на день підписання цього договору становить еквівалент 71000 (сімдесят одну тисячу доларів США) за курсом комерційного банку, обраного за погодженням сторін станом на 21 листопада 2018 року, строком до 21 грудня 2018 року. Пунктом 2 Договору позики грошових коштів визначено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцям суму позики в розмірі 1988000 гривень, але в будь-якому разі не менше суми, що на день повернення грошових коштів становитиме еквівалент 71000 доларів США за курсом комерційного банку, в строк, зазначений у п. 1 договору. Підтвердженням повного виконання зобов`язань за договором позики буде заява Позикодавців про повний розрахунок за договором позики. Пунктом 4 Договору позики грошових коштів визначено, що грошова сума, вказана в п. 1. договору, передана Позичальнику до підписання цього договору.

22 грудня 2018 року відповідачами на адресу позивача скеровано спільне повідомлення-вимогу № 22/1-12 (том 1, а. с. 138-139) про повернення грошових коштів за договором позики грошових коштів, яку отримано 26 грудня 2018 року о 13 годині 44 хвилини за місцем і часом і вручено "TARANENKO OL.", що підтверджується відповіддю АТ "ДХЛ Інтернешнл Україна" (том 1, а. с. 137).

27 грудні 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. вчинено виконавчий напис № 5150 про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь стягувачів ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суми заборгованості за договором позики грошових коштів, посвідченого 21 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіним-Сандомирським Л.О. за реєстровим № 114, строк виконання зобов`язання за яким настав 21 грудня 2018 року, у розмірі 1988000 гривень та витрати пов`язані із вчиненням виконавчого напису нотаріуса у розмірі 1700 гривень (том 1, а. с. 13-14).

29 грудня 2018 року позивачем надано відповідь відповідачам на їхнє спільне повідомлення-вимогу № 22/1-12 від 22 грудня 2018 року (том 2, а. с. 16-18).

28 липня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньовим М.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 62679311 на підставі виконавчого напису № 5150 від 27 грудня 2018 року, що вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. (том 1, а. с. 15-17).

04 червня 2017 року між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_7 укладено договір оренди (не) житлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 193-196). Відповідно до вимог п. 7.1 договору, договір набирає чинності з дати підписання сторонами та діє протягом 35 місяців до 01 червня 2018 року.

25 грудня 2017 року між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_7 укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди від 04 червня 2015 року, відповідно до якої сторони дійшли згоди, що пролонгація договору на новий термін відбувається автоматично, якщо жодна зі сторін не виявила письмово бажання розірвати дію договору. Додаткова угода N 1 до договору оренди від 04 червня 2015 року починає діяти з 01 січня 2018 року (том 2, а. с. 103).

При розгляді справи судом першої інстанції вірно визначено норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, з чим погоджується колегія суддів.

Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Приписами ст. 39 Закону України "Про нотаріат" встановлено, що порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється саме Законом України "Про нотаріат" та іншими актами законодавства України.

Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року N 296/5.

Відповідно до вимог п. 19 ст. 34 Закону України "Про нотаріат", вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія.

Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України "Про нотаріат" та Глава16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Так, згідно з вимогами ст. 87 Закону України "Про нотаріат", для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Приписами ст. 88 Закону України "Про нотаріат" визначено умови вчинення виконавчих написів, зокрема, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Відповідно до вимог п. 2 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Згідно з вимогами п. п. 2.2 п. 2 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, у разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача.

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року N 1172. Даний Перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, на підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі N 826/20084/14, якою визнано незаконним та не чинним розділ "Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин", діє в попередній редакції, яка не передбачала можливості вчинення виконавчого напису нотаріуса на нотаріально не посвідченому кредитному договорі.

Так, Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року N 1172 визначено, що стягнення заборгованості за нотаріального посвідченими договорами здійснюється за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку). Для одержання виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України "Про нотаріат" та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Відповідно до вимог ст. 50 Закону України "Про нотаріат", нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису це надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Таким чином, захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

При вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст. ст. 87 та 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 04 березня 2015 року у справі № 6-27цс15, Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі № 461/4609/16-ц та від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц.

Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172, з урахуванням постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, якою визнано незаконним та не чинним розділ "Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин", передбачено стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку). Для одержання виконавчого напису необхідно подати, зокрема, оригінал нотаріально посвідченого договору та документи, що підтверджують безспірність боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Приписами п. п. 2.3 п. 2 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.

Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172 передбачено стягнення заборгованості за іпотечними договорами, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; довідка фінансової установи про ненадходження платежу.

Таким чином, обов`язок щодо направлення іпотекодержателем повідомлення - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику та дотримання нотаріусом спливу тридцяти днів з моменту їх надіслання, встановлений виключно для іпотечних договорів.

Тому доводи апеляційної скарги, як і аналогічні доводи позовної заяви, оцінку яким вірно надано судом першої інстанції, щодо не надіслання/неналежного надіслання йому відповідачами повідомлення-вимоги про усунення порушень виконання зобов`язання та вчинення виконавчого напису нотаріусу до спливу тридцяти днів з моменту надіслання таких повідомлень, є необґрунтованими та такими, що спростовані стороною відповідачів, а апелянтом не доведені.

З огляду на те, що зобов`язання між сторонами виникли на підставі договору позики, стягнення заборгованості провадиться у відповідності до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172, зокрема щодо стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами.

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджено матеріалами справи, а позивачем не спростовано, що договір позики, що зареєстрований в реєстрі за № 114 від 21 листопада 2018 року нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіним-Сандомирським Л.О. (том 1, а. с. 140-141).

Крім того, строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

Разом з цим, нотаріус може вчиняти виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

З виконавчого напису вбачається, що нотаріусом було перевірено додержання відповідачами строків на звернення із заявою про вчинення виконавчого напису та з`ясовано, що строк виконання зобов`язання настав 21 грудня 2018 року, тобто позивачем прострочено виконання зобов`язання, а тому, станом на дату звернення із відповідною заявою до нотаріуса - 27 грудня 2018 року у відповідачів виникло право примусового стягнення боргу з боржника. Заява про вчинення виконавчого напису подана відповідачами до нотаріуса в межах строків позовної давності, з чим погоджується і колегія суддів.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджено матеріалами справи, а апелянтом не оспорено, що на дату вчинення виконавчого напису нотаріуса у нього існувала заборгованість перед відповідачами та, що вказана сума заборгованості становила саме 1 988 000 гривень, що відповідає заявленій відповідачами сумі на стягнення та сумі договору позики кредитних коштів від 21 листопада 2018 року.

Колегія суддів також не бере до уваги доводи апелянта щодо приховання відповідачами від нотаріуса обставин спірності боргових зобов`язань (на момент вчинення виконавчого напису в суді перебувала позовна заява про визнання договору позику неукладеним, яка була подана позивачем 17 грудня 2018 року та по якій 21 грудня 2018 року відкрито провадження), однак належних, достатніх та допустимих доказів існування такої справи (копія позовної заяви зі штампом суду про її прийняття; ухвала суду про відкриття провадження; копія супровідного листа про направлення ухвали про відкриття провадження учасникам справи; копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви з додатками) відповідачам, тощо), щоб підтверджувало набуваття статусу сторони у справі, ані суду першої інстанції, ані до апеляційної інстанції не надано.

Твердження позивача про те, що на дату вчинення виконавчого напису відповідачі достеменно знали про існування судового спору та приховали вказані обставини від нотаріуса, не підтверджені доказами.

Крім того, судом першої інстанції також встановлено, з чим погоджується і колегія суддів, що письмові твердження позивача щодо того, що на момент вчинення виконавчого напису нотаріуса судом було відкрито провадження у справі за його позовом про визнання цього договору позики неукладеним суперечать його доводам, викладеним в позовній заяві, та у судовому засіданні він не оспорював та не спростовував факту укладання вказаного договору, а визнавав, що такий договір ним було укладено 21 листопада 2018 року, що дійсно свідчить про неузгодженість його пояснень між собою, що в свою чергу вказує на те, що позивач намагається уникнути відповідальності за своїми зобов`язаннями.

Таким чином суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що при зверненні до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, у ОСОБА_1 існувала заборгованість перед відповідачами за договором позики у розмірі 1988000 гривень, яка позивачем не оспорена та яка безпосередньо відповідає сумі, зазначеній в договорі позики, строк виконання за яким настав 21 грудня 2018 року, як і встановлено, що на момент вчинення виконавчого напису спір про право, спорів щодо заборгованості або її розміру були відсутні, встановлено наявність даної заборгованості за договором позики, встановлено, що наявна заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, про що свідчать матеріали справи, з чим погоджується і колегія суддів.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем у встановленому законом порядку не спростовано належними і допустимими та достатніми доказами того, що сума заборгованості за договором позики на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення; не надав доказів часткового чи повного погашення заборгованості, суд вважає законним вчинення нотаріусом виконавчого напису, через що відсутні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержанням вимог матеріального права, а підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до переоцінки вже досліджених судом доказів, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О.Макаров