Ухвала

20 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 381/2648/20

провадження № 61-9059ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , про визнання співзабудовника на частину об`єкта незавершеного будівництва та поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , про визнання співзабудовника на частину об`єкта незавершеного будівництва та поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначала, що 17 грудня 1997 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 . Від шлюбу дітей вони не мали. Шлюб розірвано 23 грудня 2014 року.

Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, 28 березня 1998 року, ними куплена земельна ділянка площею 0,1851 га з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 .

Вказувала, що для придбання земельної ділянки, будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд їй до реєстрації шлюбу з відповідачем батько надав 1 000,00 дол. США. Крім цих грошових коштів їй допомагали грошовими коштами її рідна сестра ОСОБА_4 та її дочка ОСОБА_5 . Таким чином, для придбання спірної земельної ділянки були використані її значні дошлюбні грошові кошти.

Починаючи з 2001 року на земельній ділянці на АДРЕСА_1 подружжям розпочата забудова, а саме: 2001 року будівництво літньої кухні площею 22,3 кв. м, будівництво та забезпечення будинку газопостачанням здійснювалося до 2009 року. Крім того, на земельній ділянці побудовано житловий будинок з надвірними спорудами та будівлями, загальною площею 74,15 кв. м, житлова площа - 36,2 кв. м.

Зазначала, що відповідач виїхав до міста Києва з с. Мотовиловка у 2011 році і більше не повертався до будинку, не приймав ніякої участі у ремонтно-будівельних роботах. З того часу вони не проживали однією сім`ю. Вона самостійно несла тягар по обслуговуванню домоволодіння, постійно проживаючи у с. Мотовиловка.

Грошовий вклад ОСОБА_2 як у купівлі земельної ділянки, так і у будівництві житлового будинку, господарських будівель та споруд, їх обслуговування був незначним: на момент реєстрації шлюбу відповідачу уже виповнилося 63 роки, а з 2003 року останній вже не був працевлаштований, до 2011 року відповідач не проживав в с. Мотовиловка. За весь цей період він отримував єдиний дохід - пенсійні виплати, які не надавав до бюджету сім`ї.

Ураховуючи викладене, просила визнати за нею право співзабудовника на 2/3 частини майна на АДРЕСА_1 , які складаються з: веранди площею 6,5 кв. м, коридору площею 7,2 кв. м, житлової кімнати площею 18 кв. м, санвузлу площею 9,2 кв. м; літньої кухні Б, убиральні Т, гаражу В, погрібу під частиною будівлі під -В, колодязю питного, огорожі (метал цегляних стовпах 7 погонних метрів), огорожі (дошки в розбіжку 32 погонних м), огорожі (бетонні плити (8 погонних метрів), воріт і хвіртки, що складає 66% частини будинку з господарськими будівлями та спорудами, інвентаризаційна вартість яких складає 335 875,00 грн. За ОСОБА_2 залишити 1/3 частину майна, що складається з приміщень: кухні 1-2 площею 15,8 кв. м, житлової кімнати площею 17,9 кв. м, огорожі металевої 11 м погонних, огорожі 15 м погонних (дошка в розбіжку) 14 м бетонних плит.

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що рішенням Київського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 12 травня 2020 року, у справі № 381/426/17 встановлено обставини, на які посилається позивач у позовній заяві у цій справі, та відповідно здійснено розподіл майна з визначенням частки відповідача у спільному майні подружжя, та, зважаючи на те, що позивач наразі не ставить питання про визнання за нею права власності на частку у спільному майні подружжя, а фактично просить перерозподілити частки кожного із подружжя у праві власності на майно, суди дійшли висновку, що позивачем невірно обраний спосіб захисту.

16 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року у вказаній справі.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду (абзац 2 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини четвертої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.

У поданій касаційній скарзі як на підставу для оскарження судових рішень заявниця посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує, що суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Проте, наявність підстав, передбачених пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України (якщо суд не дослідив зібрані у справі докази), може бути підставою для скасування судового рішення лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Саме по собі посилання у касаційній скарзі на пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Крім того, посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а також формальне цитування постанов Верховного Суду, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Наведене свідчить про невиконання заявницею вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявниця не виконала вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявниці.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , про визнання співзабудовника на частину об`єкта незавершеного будівництва та поділ спільного майна подружжя повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак