КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження № 22-ц/824/7171/2022 Доповідач Заришняк Г.М
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Кулікової С.В., Рубан С.М.

При секретарі - Осадченко І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , діючої в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2022 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Мурзак Світлана Олексіївна про визнання договору позики недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Мурзак С.О. про визнання договору позики недійсним.

В обґрунтування позову вказував, що 24.11.2018 р. між сторонами було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 194 220,60 грн., що на день передачі коштів еквівалентно 7 000,00 дол. США.

Позивач вважає вказаний договір недійсним, оскільки:

- приватним нотаріусом не перевірено факт передачі коштів, фактично кошти від відповідача позивач не отримував як до посвідчення договору, так і після його підписання;

- волевиявлення позивача на укладення договору позики не було, 24.11.2018 р. в приватного нотаріуса Мурзак С.О. було відкрито спадкову справу після смерті матері позивача ОСОБА_4 . Підписуючи договір позики від 24.11.2018 р., позивач не усвідомлював його правову природу, вважав вказаний документ є одним із документів, необхідних для відкриття спадкової справи після смерті матері. Вважає правочин було вчинено внаслідок обману;

- внаслідок смерті матері в позивача погіршився стан здоров`я, він приймав ліки, які впливають на зниження розумової та фізичної працездатності, загальну слабкість, нечіткість зору, гіпотермію.

Посилаючись на викладене, просив задовольнити позов.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2022 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Чумакова Т.К., діюча в інтересах відповідача ОСОБА_3 , просила апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_5 проти апеляційної скарги заперечила, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 24.11.2018 р. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Мурзак С.О. посвідчено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 194 220,60 грн., що на день передачі грошей відповідає еквіваленту 7 000,00 доларів США за курсом НБУ (1 до. США- 27,7458 грн). Згідно п. 2 договору сторони домовились про те, що договір позики є безпроцентним, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 22.11.2020 р., виконання зобов`язання за цим договором має бути здійснено шляхом зарахування грошових коштів, що позичались, на банківський рахунок позикодавця або готівкою у межах м. Києва, за місцем проживання позикодавця або за іншою адресою, вказаною позикодавцем.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Звертаючись з позовом про визнання договору позики недійсним, позивач посилався на ст.ст.203, 229, 230 ЦК України та вказував, що волевиявлення на укладення правочину у нього не було, договір позики вчинено внаслідок обману, правової природи договору позивач не розумів.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України.

Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Обґрунтовуючи позов, позивач посилався на те, що грошові кошти за оспорюваним договором позики він насправді не отримував.

Поряд з тим, умовами п.1 оспорюваного договору сторонами було погоджено, що передачу грошей було здійснено до підписання цього договору.

Отже, умовами договору позики підтверджено факт отримання грошових коштів позивачем, а саме, що позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передала у власність позичальника кошти в сумі 194 220,60 грн.

Таким чином, доказом передачі грошових коштів у визначеному договором розмірі є сам договір позики, факт підписання якого ОСОБА_2 не заперечував. Протилежного позивачем доведено не було.

Відсутність письмового підтвердження надання позики відповідачем позивачу до укладення самого договору не може бути підставою для визнання такого договору недійсним. З таким висновком погодився Верховний Суд України у своїй постанові від 24 лютого 2016 року при розгляді справи №6-50цс-16, згідно з яким, оскільки у справі, яка переглядається, договір позики укладений у письмовій формі і його зміст підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, то висновок апеляційного суду, з яким погодився касаційний суд, про обов`язковість складання розписки, яка підтверджує цей факт, є помилковим. Також при розгляді даної справи було сформовано висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Згідно ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

З матеріалів справи слідує, що судом першої інстанції були допитані наступні свідки: ОСОБА_6 , бувша дружина позивача, ОСОБА_7 , яка є колегою позивача та ОСОБА_8 - син позивача.

Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу( ч.2 с.90 ЦПК України).

Зі змісту показів вказаних свідків вбачається, що про обставини укладення договору позики їм відомо лише зі слів позивача. Особисто ці свідки не були присутніми ні при передачі грошових коштів, ні під час укладення договору позики.

Покази позивача, як свідка, допитаного судом першої інстанції, є аналогічними змісту позовної заяви.

Зазначене свідчить, що показання свідків не можуть бути допустимими доказами безгрошовості позики, інших доказів (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису тощо), які відповідно до положень статей 218, 1051 ЦК України, можуть підтвердити ці обставини, позивачем не надано.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 26.05.2021 р. у справі №755/9955/15-ц, від 20.03.2020 р у справі № 362/1597/17.

До того ж, свідок ОСОБА_9 , який є чоловіком відповідачки та який був присутній 24.11.2018 р. при укладенні оспорюваного договору, пояснив суду, що приватний нотаріус для ознайомлення надала чернетку договору позики, роз`яснила порядок і строк повернення коштів за договором. Кошти за договором позики були передані позивачу до підписання договору. Скарг на самопочуття від позивача не надходило.

Твердження в апеляційній скарзі позивача, що покази цього свідка не повинні прийматись до уваги, не заслуговують на увагу, оскільки узгоджуються з поясненнями нотаріуса, наданими до суду першої інстанції.

Також із зазначених пояснень слідує, що проект договору складався нотаріусом в присутності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , під час підготовки якого обговорювались всі істотні умови договору позики, в тому числі й сума позики та строки повернення грошових коштів. Сторонам було роз`яснено всі наслідки та підписання цього договору. Нотаріусом було роз`яснено, що договір позики не підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. До підписання оспорюваного договору сторони ознайомились з проектом договору та дійшли згоди щодо всіх його пунктів. Будь-яких сумнівів щодо того, що ОСОБА_2 не розумів та не усвідомлював зміст, умови договору та правові наслідки для кожної із сторін, у нотаріуса не було.

В п. 12 договору сторони підтвердили про роз`яснення їм нотаріусом вимог закону щодо чинності правочину, зокрема зміст ст.ст. 203, 215-218, 220, 223-226, 228-236, 625, 1046-1053 ЦК України, ст.ст. 60-74СК України.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях особи, яка ввела в оману, істотність значення обставин щодо яких введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка стверджує, що діяла під впливом обману, тобто позивач ОСОБА_2 .

Схожого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 21.10.2020 р. у справі №500/2262/14-ц.

Крім цього, за правилом частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За змістом наведеної норми обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину, а відтак не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією із сторін зобов`язань, які виникли з правочину і не пов`язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін також не є підставою для визнання правочину недійсним.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 19 січня 2022 року у справі №753/6253/18.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Пунктом 6 договору позики сторони узгодили, що у момент укладення цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними; розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; володіють українською мовою, що дало можливість правильно та однозначно розуміти та протлумачити цей договір; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається у відповідності зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; договір укладається на вигідних умовах для сторін і не є результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); правочин не приховує інший правочин (не є удаваним).

Відповідно до ч.ч.1,2, ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частинами 1,2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

За правилом ч.ч.1,3 ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, пред`явивши позов про визнання недійсним договору з підстав, передбачених ст. 229, 230 ЦК України, та виклавши при цьому обставини і посилання на наведені правові норми, не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність умислу в діях відповідача щодо введення позивача в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення договору.

Суд першої інстанції вірно вважав, що з огляду на підписання сторонами договору позики, погодження його умов та його нотаріального посвідчення, позивачем не доведено наявності умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких позивача введено в оману, а також самого факту обману. При цьому, зміст оскаржуваної угоди має чіткі та повністю зрозумілі положення.

Доказів звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів з приводу укладення ним договору від 24.11.2018 року ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції надано не було, як і не надано доказів удаваності, фіктивності оспорюваного правочину.

Посилання апелянта на те, що стан його самопочуття та здоров`я, зумовлений обставинами смерті матері, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент укладення спірного правочину був таким, що він не міг повноцінно усвідомлювати значення своїх дій, не можуть бути підставою для визнання недійсним договору позики від 24.11.2018 р., оскільки позивачем не доведено того, що на час укладення договору він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними. Більшість наданих позивачем письмових доказів щодо стану здоров`я виготовлені після укладення оскаржуваного договору (а.с. 26-32). З клопотанням про призначення експертизи з даного питання позивач до суду не звертався.

При цьому, судом першої інстанції також правильно враховано вчинення позивачем інших дій, пов`язаних з прийняттям спадщини, в день посвідчення договору позики від 24.11.2018 р.

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, зібраним по справі доказам надав належну правову оцінку та прийшов до правильного висновку про те, що позивач ОСОБА_2 не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема не довів належними і допустимими доказами факту вчинення оспорюваного правочину проти своєї справжньої волі, введення ОСОБА_2 в оману, а також те, що він не усвідомлював правову природу договору позики та обов`язки, які позивач взяв на себе, підписавши оспорюваний правочин, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову за його недоведеністю.

Рішення суду відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права й не може бути скасованим з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Доводи позивача про те, що предмет позики не може бути переданий раніше підписання договору, не узгоджуються з положеннями ст.ст.1046-1047 ЦК України та суперечать умовам договору, укладеного сторонами.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленого судового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , діючої в інтересах ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту виготовлення повної постанови.

Повний зміст постанови виготовлений 04 жовтня 2022 р.

Головуючий

Судді: