КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/420/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 2 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача та стягнення пені,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»)про захист прав споживача та стягнення пені.

На обґрунтування позову зазначив, що на його ім`я були відкриті особові банківські рахунки та розрахункові рахунки на фірму, де він є власником і бенефіціаром, у Кіпрській філії АТ «КБ «Приватбанк». Протягом 2017-2018 років ним відкриті банківські рахунки фізичної особи у столичному відділенні ПАТ «КБ «Приватбанк». 1 вересня 2017 року в АТ КБ «ПриватБанк» йому відкрито рахунки для поповнення в іноземних валютах: в доларах США - НОМЕР_1 та в Євро - НОМЕР_6. Згідно з угодою від 12 червня 2017 року № SAMDNWFC6 йому відкрито картковий рахунок № НОМЕР_2 , на який зараховувались кошти з депозитних рахунків та здійснювались розрахункові операції. На підставі угоди від 19 листопада 2018 року № SAMDNWFD800 йому було відкрито депозитний рахунок № НОМЕР_3 , де зберігались його грошові кошти.

Позивач вказував, що в АТ «КБ «Приватбанк» у нього обліковувались грошові кошти на депозитному рахунку № НОМЕР_4 , які надійшли з ПАТ «МТБ Банк» 16 жовтня 2018 року у розмірі 459 791,09 доларів США. Протягом 2017-2018 років банк належним чином виконував його розпорядження, проте 2 січня 2019 року банк відмовився виконати розпорядження щодо перерахування коштів в сумі 101 000 доларів США на його ж рахунок відкритий в іноземному банку за кордоном, чим порушено його інтереси та право на безперешкодне розпорядження своєю власністю (майном) на власний розсуд. Крім того, у зв`язку з вищевказаними діями відповідача, позивач зазнав душевних та моральних хвилювань. На переконання позивача, він має право на виплату банком пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення з суми 101 000 доларів США за 90 днів невиконання доручення, в зв`язку з несвоєчасним виконанням банківської послуги АТ «КБ «Приватбанк» передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

За наведених обставин та з урахуванням збільшених позовних вимог ОСОБА_1 просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь пеню у розмірі 3 % в день за прострочення виконання зобов`язання з перерахування грошових коштів з рахунку № НОМЕР_2 , відкритого на його ім`я, а саме пеню за 30 днів прострочення виконання зобов`язання за період з 2 січня 2019 року по 31 січня 2019 року включно, яка становить 2 246 200,90 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 2 вересня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 200 000 грн. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 2 000 грн в дохід держави.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що є встановленим факт звернення позивача до відповідача із заявою про перерахування грошових коштів та безпідставне незадоволення останнім вказаної заяви, що є неналежним виконанням депозитних зобов`язань. Відмовляючись перерахувати кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушив положення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у вигляді сплати пені у розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Вирішуючи питання щодо розміру грошового стягнення за даним позовом, суд першої інстанції, встановивши, що розмір нарахованої позивачем неустойки значно перевищує розмір завданих йому збитків і майже дорівнює сумі простроченого зобов`язання, з урахуванням того факту, що за поясненнями позивача банк в подальшому виконав свої обов`язки по поверненню йому грошових коштів у повному обсязі, дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру пені (неустойки), яку вимагає стягнути позивач з відповідача, до суми 200 000 грн, застосувавши при цьому принцип, пропорційності, розумності та справедливості.

В апеляційній скарзі відповідач в особі представника за довіреністю - адвоката Каракоці О.Р. просить вказане судове рішення скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Аргументи сторони відповідача зводяться до того, що з метою забезпечення проведення належного аналізу ініційованої позивачем фінансової операції АТ КБ «ПриватБанк»запросило у нього документи, які б підтвердили джерело походження коштів до розміщення їх на депозитному рахунку у банку відповідно до укладеного між сторонами договору вкладу, оскільки саме по собі розміщення власних коштів на короткострокових депозитах не є підтвердженням їх легітимного походження. У зв`язку з ненаданням клієнтом всіх необхідних документів банк правомірно відмовив позивачу у здійсненні операції щодо перерахування коштів у розмірі 101 000 доларів США. Безпідставними є посилання позивача на те, що у зв`язку з невиконанням банком його платіжного доручення від 2 січня 2019 року на вказану суму він зазнав матеріальної шкоди у вигляді сплати пені третій особі через невиконання перед нею свого зобов`язання по сплаті коштів, оскільки позивач здійснив переказ цих коштів за межі України зі свого рахунку № НОМЕР_2 на рахунок у банку за кордоном двома платежами, які були виконані відповідачем. Тобто, сума 101 000 доларів США була розділена на два платежі, а саме: 3 січня 2019 року був здійснений переказ коштів SW24J102057790 у розмірі 50 000 доларів США; 4 січня 2019 року - переказ коштів SW24J103059133 у розмірі 51 000 доларів США. У зв`язку з цим, позивач за власним розсудом розпорядився своїми коштами та перерахував їх на належний йому рахунок у банку за кордоном, відтак факт здійснення банком перешкод у користуванні та розпорядженні позивачем майном не відбувся. Відповідач не погоджується із застосуванням до спірних правовідносин частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», адже предметом спору є здійснення переказу грошових коштів, а тому, лише у випадку доведення позивачем своїх вимог відносно порушення банком строків щодо виконання ним обов`язку здійснити банківську операцію щодо зарахування грошових коштів на валютний рахунок позивача, можливе застосування відповідальності у вигляді нарахування пені виключно на підставі статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Крім того, позивач вже звертався до суду з аналогічним позовом, який стосувався одного і того ж SWIFT-платежу SW24J102057447, за результатом розгляду якого у справі № 757/469/20-ц суди ухвалили судові рішення про відмову у задоволенні вимог про стягнення пені, що є преюдиціальним.

У своїй апеляційній скарзі позивач в особі представника - адвоката Тащі С.М. просить ухвалене у даній справі рішення скасувати в частині зменшення суми пені з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким застосувати до відповідача штрафні санкції у розмірі 688 548,88 грн, що становить 1/10 частини суми пені, нарахованої за 90 днів прострочення, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги сторони позивача полягають у тому, що суд першої інстанції неправомірно застосував положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України та, скориставшись своїм дискреційним правом зменшити розмір неустойки, без належного обгрунтування зменшив суму пені, яка підлягає стягненню з банку на користь позивача, до 200 000 грн. Водночас судом не здійснювалось дослідження питання щодо реального розміру збитків і втрат, завданих позивачу неправомірною поведінкою відповідача, а також не враховано, що сума неповернутого вчасно вкладу у розмірі 101 000 доларів США є досить великою і позбавлення позивача можливості скористатись своїми коштами тривалий період часу створило для нього значні ускладнення та збитки, які перевищують суму присудженої пені. Місцевий суд, ухвалюючи рішення щодо значного, більш ніж в одинадцять разів зменшення заявленого розміру суми штрафних санкцій за порушення умов надання банківських послуг, фактично забезпечив банку можливість й надалі порушувати умови надання банківських послуг, ігнорувати інтереси вкладників, не маючи жодного ризику застосування штрафних санкцій за вчинення таких порушень. Крім цього, суд створив дискримінаційні умови для споживача банківських послуг - нерезидента, якій свідомо обрав банківські послуги в українському банку, відчувши заклик представників державної влади України щодо залучення іноземного капіталу, іноземних вкладників та забезпечення захисту їх інтересів в Україні. Також, внаслідок відмови відповідача від виконання платіжного доручення від 2 січня 2019 року на перерахування коштів мали місце досить негативні наслідки для позивача у вигляді понесення додаткових витрат та часу для відновлення порушених прав та інтересів як споживача фінансових послуг.

Відзиви на апеляційні скарги від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити, а апеляційну скаргу позивача - задовольнити частково з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що 8 червня 2017 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів.

12 червня 2017 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір № SАMDNWFС6 на оформлення поточного рахунку, на який зараховувалися кошти з депозитних рахунків після закінчення строку депозитів або на вимогу вкладника (позивача), проценти за депозитом та по якому здійснювалися розрахункові операції в торговельній мережі, розрахунки в мережі Інтернет, зняття готівки через банкомати і каси банківських установ, а також списання, перерахування коштів згідно поданих власником рахунку платіжних (меморіальних) доручень на банківські рахунки різних отримувачів в банках України та за кордоном.

1 вересня 2017 року в АТ КБ «ПриватБанк» позивачу відкрито рахунки для поповнення в іноземних валютах: в доларах США - НОМЕР_1 та в Євро - НОМЕР_6.

2 січня 2019 року позивач надав до банку на виконання платіжне доручення (ID: SW24J102057447) на суму 101 000 доларів США з перерахування коштів з його власного поточного рахунку № НОМЕР_5 , відкритого в АТ «КБ «ПриватБанк», на свій рахунок у банку CREDITWEST BANK FINAL Beneficiary1/ОСОБА_1/ ISTANBUL/.

У зв`язку із ненаданням ОСОБА_1 документів на підтвердження джерела походження вищевказаних коштів АТ КБ «ПриватБанк» відмовило у перерахуванні указаних коштів.

20 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «КБ «ПриватБанк» з досудовою вимогою про виплату йому пені у розмірі 3 % річних за кожен день прострочення виконання зобов`язання по перерахуванню грошових коштів, на що листом від 30 липня 2019 року № 20.1.0.0.0/7-190702/1250 йому було відмовлено.

Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з частиною першою статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

Відповідно до пункту 32.1. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.

Згідно з пунктом 5 Положення про порядок здійснення банками аналізу та перевірки документів (інформації) про фінансові операції та їх учасників затверджених Постановою правління Національного банку України від 15 серпня 2016 року № 369 (втратило чинність з 7 лютого 2019 року), аналіз і перевірка документів (інформації) про фінансову операцію (намір здійснення фінансової операції) та її учасників здійснюються працівниками банку, які відповідають за функцію валютного контролю та/або іншим працівниками, на яких покладено обов`язок перевірки документів, що надаються клієнтами банку або іншими особами (у визначених законодавством випадках), до моменту здійснення фінансової операції (наміру здійснення фінансової операції) з урахуванням вимог законодавства України у сфері валютного регулювання та валютного контролю, з метою виявлення ризикової фінансової операції, зокрема, шляхом установлення наявності індикатора(ів) ризикової фінансової операції, наведених у додатку 1 (у тому числі індикатора на власний розсуд банку) та додатку 2 до цього Положення, визначення наявності або відсутності ознак здійснення банком ризикової діяльності наявності або відсутності ознак здійснення банком ризикової діяльності, наявності або відсутності підозр та підстав уважати, що характер або наслідки фінансових операцій можуть нести реальну або потенційну небезпеку інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, та складання висновку відповідно до пункті 12, 13 цього Положення.

За пунктом 7 вказаного Положення аналіз документів у разі виявлення ризикової фінансової операції або наявності індикатора(ів) ризикової операції має уключати такі заходи, зокрема: вивчення суті та мети фінансової операції; установлення відповідності/невідповідності суті фінансової операції змісту діяльності її учасників; установлення наявності/відсутності економічної доцільності (сенсу) фінансової операції та/або інших ознак здійснення ризикової діяльності; установлення достатності/недостатності реальних фінансових можливостей проводити (ініціювати) фінансову операцію на відповідну суму; вивчення інформації про учасників фінансової операції, їх діяльність та ділову репутацію; установлення джерел походження коштів (активів), до яких зокрема може бути віднесено: заробітну плату фізичної особи, дохід, отриманий від реалізації продукції, надані послуги, виконані роботи, продаж майна, отримання спадку, набуття права на скарб; установлення кінцевих бенефіціарних власників учасників фінансової операції, у тому числі відсутність підстав уважати, що вони використовують агентів, номінальних утримувачів (номінальних власників) або посередників з метою приховування кінцевого(их) бенефіціарного(их) власника(ків) контролера(ів).

У відповідності до пункту 8 Положення якщо до здійснення фінансової операції (наміру здійснення фінансової операції) немає необхідності для проведення аналізу документів (відомостей, у тому числі розміщених у публічних джерелах, зокрема в мережі Інтернет) щодо такої фінансової операції, відомостей про її учасників або ці документи (відомості) не містять достатньої інформації щодо неї (них) та/або у разі виявлення ризикової фінансової операції або наявності індикатора(ів) ризикової фінансової операції, то банк має право витребувати від клієнта (представника клієнта) або інших осіб (у визначених законодавством випадках) додаткові документи (інформацію), перелік яких наведено в додатках 1, 2 до цього Положення (далі - додаткові документи), у визначених банком обсягах та строки. Перелік додаткових документів не є вичерпним та визначається банком з урахуванням суті та мети фінансової операції (намірів здійснення фінансової операції).

Згідно додатку 1 до Положення про порядок здійснення банками аналізу та перевірки документів (інформації) про фінансові операції та їх учасників для здійснення переказу коштів в іноземній валюті фізичною особою на суму, що перевищує еквівалент 150 000,00 грн за офіційним курсом гривні до іноземних валют, установленим Національним банком України на дату здійснення операції, додатково подаються до банка документи, що підтверджують власні фінансові можливості, джерела походження власних коштів та інших активів особи, наявність, розміщення та/або використання активів клієнта, що дають змогу проводити або ініціювати проведення фінансової операції на відповідну суму.

Відповідно до частини дванадцятої статті 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» 1702-VII (далі - Закон 1702-VII), у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, суб`єкти первинного фінансового моніторингу повинні забезпечити, щоб всі перекази на суму, що дорівнює чи перевищує 15 000 гривень, або суму, еквівалентну зазначеній сумі, в тому числі в іноземній валюті, банківських металах, інших активах, супроводжувалися інформацією про ініціатора переказу (платника) фізичну особу (фізичну особу - підприємця) - прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові; номер його рахунка, з якого списуються кошти чи, за відсутності рахунка, унікальний обліковий номер фінансової операції, який дає змогу здійснити відстеження операції; місце його проживання (або місце перебування фізичної особи - резидента чи місце тимчасового перебування фізичної особи - нерезидента в Україні) або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або ідентифікаційний номер згідно з Державним реєстром фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів, номер (та за наявності - серію) паспорта громадянина України, в якому проставлено відмітку про відмову від одержання ідентифікаційного номера чи номера паспорта із записом про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків України в електронному безконтактному носії) або дату і місце народження;

Суб`єкти державного фінансового моніторингу, які відповідно до цього Закону виконують функції державного регулювання і нагляду за суб`єктами первинного фінансового моніторингу, можуть встановлювати особливості ідентифікації та/або верифікації клієнтів (представників клієнтів), вивчення клієнтів, уточнення інформації про клієнтів для відповідних суб`єктів первинного фінансового моніторингу залежно від специфіки їх діяльності та/або ризиків клієнтів.

Відповідно до частини другої абзацу другого статті 10 Закону 1702-VII суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право відмовитися від проведення фінансових операцій (обслуговування) у разі, коли клієнт на запит суб`єкта первинного фінансового моніторингу щодо уточнення інформації про клієнта не подав відповідну інформацію (офіційні документи та/або належним чином засвідчені їх копії).

Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 12, 13 ЦПК України, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Тобто, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами та витребувані у передбаченому законом порядку докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як свідчать матеріали справи, 2 січня 2019 року ОСОБА_1 надав до банку на виконання платіжне доручення (ID: SW24J102057447) на суму 101 000 доларів США з перерахування коштів з його власного поточного рахунку № НОМЕР_5 , відкритого в АТ «КБ «ПриватБанк», на свій рахунок у банку CREDITWEST BANK FINAL Beneficiary1/ОСОБА_1/ ISTANBUL/.

Після надходження вказаного платіжного доручення працівник департаменту SWIFT-платежів банку повідомив позивачу про необхідність надання документів на підтвердження джерела походження вищевказаних коштів.

Отже, позивачу було відомо про те, що для можливості проведення вищевказаної операції, останньому необхідно надати відповідні документи на підтвердження джерела походження коштів, які знаходяться на його рахунку у банку. У разі ж ненадання таких документів, банком буде відмовлено позивачу у здійснені операції з перерахування коштів у сумі 101 000 доларів США.

Так, на підтвердження джерела походження коштів, які знаходяться на рахунку позивача, останнім було надано до банку виписку по рахунку. Разом з тим, вказана виписка з рахунку містить відомості лише щодо проведення операцій по рахунку за певний період часу, проте інформації щодо джерела походження коштів, які знаходяться на депозитному рахунку позивача, до того моменту як вони були перераховані на вказаний власний поточний рахунок, така виписка не містить.

Таким чином, виписка з рахунку не є документом, який би підтверджував джерело походження коштів позивача, розміщених на його рахунку.

Будь-яких інших документів на підтвердження джерела походження коштів, позивачем надано не було.

Ураховуючи те, що позивачем не надано банку відповідних документів на підтвердження джерела походження коштів позивача, розміщених на рахунку в АТ «КБ «Приватбанк», колегія суддів вважає, що банком було правомірно відмовлено у проведені операції з перерахування коштів позивача на рахунок у банку CREDITWEST BANK FINAL Beneficiary1/ОСОБА_1/ ISTANBUL/, що у свою чергу свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Посилання суду першої інстанції на те, що платіжне розпорядження позивача на переказ 101 000 доларів США не було виконано банком безпідставно з огляду на те, що документи щодо походження коштів були наявні при їх надходженні на рахунок позивача в АТ «КБ «Приватбанк» 16 жовтня 2018 року є необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження зазначених обставин, а встановленим є те, що це доручення не було виконано саме у зв`язку з ненаданням позивачем на вимогу відповідача документів на підтвердження джерела походження коштів розміщених на рахунку у банку. При цьому, банком було повідомлено позивача про те, що у разі ненадання вказаних документів, позивачу буде відмовлено у здійснені операції з перерахунку коштів.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до районних судів м. Києва з аналогічними позовами про стягнення з АТ «КБ «Приватбанк» пені у розмірі 3 % за кожен день невиконання доручення у зв`язку з несвоєчасним виконанням банківської послуги по перерахуванню грошових коштів, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 31 березня 2021 року, у задоволенні позову у справі № 757/469/20-ц було відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 19 січня 2022 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 березня 2021 року залишено без змін.

У межах цієї справи № 757/469/20-ц позивач просив стягнути з банку пеню у розмірі 3 % в день за прострочення виконання зобов`язання по перерахуванню грошових коштів з рахунку № НОМЕР_2 , відкритого на його ім`я в АТ «КБ «ПриватБанк», у СREDITWEST BANK FINAL Веnеfісіаry1/ОСОБА_1/ ISTANBUL, за 28 днів прострочення виконання зобов`язання за період з 1 лютого 2019 року по 28 лютого (включно) 2019 року.

Верховний Суд вказав, що ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, враховуючи вищенаведене та те, що позивачем не надано банку відповідних документів на підтвердження джерела походження коштів позивача розміщених на рахунку в АТ «КБ «Приватбанк», обґрунтовано вважав, що банком було правомірно відмовлено у проведені операції з перерахування коштів позивача на рахунок у банку TURKIYE AKIFLAR BANKASI T.A.O., ISTANBUL, TURKEY, на підставі чого дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Цивільна справа № 757/469/20-ц та цивільна справа № 759/15387/19, яка наразі переглядається в апеляційному порядку,повністю збігаються за складом їх учасників, матеріально-правовими вимогами та обставинами, якими обґрунтовувалось звернення позивача до суду, в тому числі стосуються одного і того ж SWIFT-платежу ID: SW24J102057447, відрізняється у них лише період стягнення неустойки.

Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Такі обставини є преюдиціальними фактами, їх преюдиціальність заснована на юридичному механізмі набрання судовим рішення законної сили, відповідно до якого виникає заборона оспорювати в іншому процесі встановлені у цьому рішенні факти.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Більше того, судовим розглядом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 8 вересня 2021 року, у справі № 757/9599/20 в задоволенні подібного позову ОСОБА_1 до АТ «КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення пені відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 6 липня 2022 року у справі № 759/15052/19 в задоволенні схожого позову ОСОБА_1 до до АТ «КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення пені також було відмовлено.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову про захист прав споживача та стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема: з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях в силу частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги відповідача та відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, то документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем у межах даної справи, а саме 17 025,00 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги необхідно компенсувати останньому за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 2 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача та стягнення пені відмовити.

Компенсувати акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 17 025,00 грн (сімнадцять тисяч двадцять п`ять гривень) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко