ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3306/22 Справа № 185/8144/21 Суддя у 1-й інстанції - Корягін В.О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 19 січня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна, приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Юхименко Ольга Леонідівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Юхименко О.Л., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, мотивуючи його тим, що 26 грудня 2018 року на підставі підписаної ним оферти на укладення угоди про надання кредиту №501098137, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії АТ «Альфа-Банк» йому було видано кредит готівкою із терміном повернення до 26 червня 2021 року.

Вказував, що влітку 2021 року йому стало відомо, що приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Юхименко О.Л. здійснюється примусове виконання виконавчого напису №21832 від 18 вересня 2019 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., про стягнення заборгованості за кредитним договором №501098137 від 26 грудня 2018 року в розмірі 75 986,48 грн. із яких: 8 955,38 грн. - прострочена заборгованість за сумою кредиту, 13 061,61 грн. - прострочена заборгованість за комісією та процентами, 52 845,79 грн. - строкова заборгованість за сумою кредиту, 473,70 грн. - строкова заборгованість за процентами, 650 грн. - витрат по вчинення виконавчого напису нотаріусом.

Посилаючись на те, що вищевказаний виконавчий напис вчинено з порушенням норм Закону України «Про нотаріат», без направлення письмової вимоги про наявність заборгованості за кредитним договором на суму 75 336,48 грн., враховуючи місце вчинення кредитного договору, місцезнаходження боржника, що у свою чергу свідчить про безпідставність вчинення виконавчого напису приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, посилаючись на те, що у підписаних сторонами оферті та акцепту відсутні умови щодо процентної ставки та відповідальності за прострочення платежів, не встановлено категорій "прострочена заборгованість", "строкова заборгованість" та "строкова заборгованість за процентами та комісією". При цьому, розміщені на сайті банку умови та правила надання банківських послуг та тарифи за користування не свідчать про належне повідомлення позичальника з умовами надання кредиту, що свідчить про спірність заборгованості по кредиту, просив суд першої інстанції визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 18 вересня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., про стягнення з нього на користь АТ "Альфа Банк" заборгованості за кредитним договором №501098137 від 26 грудня 2018 року, зареєстрований в реєстрі під №21832, таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 19 січня 2022 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі АТ «Альфа-Банк», посилаючись на неповне дослідження судом першої інстанції матеріалів справи, ненадання належної оцінки доказам, невірне встановлення фактів, що мають юридичне значення, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 19 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилався на факт наявності спору щодо заборгованості за виконавчим написом, в той же час доказів на підтвердження погашення заборгованості або наявність іншого її розміру до суду не надав. Крім того, позивачем не заявлялося клопотання про витребування в нотаріуса або банку документів на підставі яких було вчинено виконавчий напис, і суд першої інстанції, при ухваленні рішення суду фактично поклав обов`язок щодо надання доказів безспірності заборгованості за кредитним договором на відповідача.

Позивач ОСОБА_1 правом на надання відзиву на апеляційну скаргу відповідача не скористався.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що 26 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та АТ "Альфа Банк" було підписано оферту на укладення угоди про надання кредиту №501098137 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії та акцепту цієї пропозиції, відповідно до яких сторони погодили можливість надання позичальнику ОСОБА_1 кредиту готівкою на суму 65 250 грн. зі сплатою фіксованої процентної ставки 20,99% річних на строк 30 місяців, з яких 65 000 грн. на власні потреби позичальника, які банк зобов`язався перевести на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ "Альфа Банк" та 250 грн. - страховий платіж (а.с.48).

Крім того, сторони погодили, що за надання послуг з розрахунково-касового обслуговування позичальник сплачує комісійну винагороду, відповідно до пункту а) за надання кредиту 0,00% від суми кредиту, зазначеної в цій оферті на укладення угоди на укладення угоди; б) за обслуговування кредиту 2,35% від суми кредиту, зазначеній в цій оферті без ПДВ. Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки банку сплачується згідно діючих тарифів банку. Тарифи є невід`ємною частиною договору та розміщені на сайті банку.

18 вересня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. було вчинено виконавчий напис №21832 про стягнення заборгованості за кредитним договором №501098137 від 26 грудня 2018 року в сумі 75 336,48 грн., із яких: 8 955,38 грн. - прострочена заборгованість за сумою кредиту, 13 061,61 грн. - прострочена заборгованість за комісією та процентами, 52 845,79 грн. - строкова заборгованість за сумою кредиту, 473,70 грн. - строкова заборгованість за процентами (а.с.8).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав суду жодного належного та допустимого доказу безспірності заборгованості за кредитним договором, що у свою чергу позбавляє суд першої інстанції можливості перевірити обґрунтованість безспірності суми заборгованості по матеріалам справи. Вказував, що відповідно до умов кредитного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі потреби, отже особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів», що свідчить про те, що умова договору про сплату комісію за супроводження кредиту, за дії, які банк вчиняє на власну користь є нікчемною та не потребує визнанню недійсною, з огляду на те, що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами, тобто заборгованість за виконавчим написом є спірною, оскільки включає в себе стягнення витрат за комісією. Крім того, вказував, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження отримання відповідачем вимоги АТ «Альфа-Банк» про усунення порушення стосовно зобов`язання за кредитним договором, тобто нотаріусом, у свою чергу, не було перевірено надіслання такої вимоги і отримання її позивачем, що унеможливило подання останнім нотаріусу обґрунтованих заперечень щодо вчинення виконавчого напису або письмової згоди. Так, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус отримував від АТ «Альфа-Банк» первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення, надходження платежу (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, чеки тощо), тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед первісним кредитором, суми неустойки (штрафних санкцій) та процентів, зазначені у виконавчому написі, є безспірними.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1,3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Підпунктами 3.2,3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 (далі - перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).

За результатами аналізу вказаних норм можна дійти таких висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується наданими стягувачем документами згідно з переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням приписів статей 15,16,18 ЦК України, статей 50,87,88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

При вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування суд має перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Відповідно до статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду із дійсним позовом, позивач посилався перш на все на спірність самої заборгованості, виконавчий напис на стягнення якої було видано нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., з реєстровим №21832, зазначаючи, що спірність заборгованості полягає у тому, що у підписаних сторонами оферті та акцепту відсутні умови щодо процентної ставки та відповідальності за прострочення платежів, не встановлено категорій "прострочена заборгованість", "строкова заборгованість" та "строкова заборгованість за процентами та комісією".

В той же час, колегія суддів не погоджується з відповідними доводами позивача, зважаючи на те, що з наявної в матеріалах справи оферти на укладення угоди про надання кредиту №501098137 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії та акцепту цієї пропозиції, укладеної 26 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та АТ "Альфа Банк", сторони погодили, що за користування коштами банку, позичальник зобов`язується сплачувати проценти у вигляді фіксованої процентної ставки в розмірі 20,99 % річних. Крім того, сторони погодили, що за надання послуг за розрахунково-касового обслуговування позичальник сплачує комісійну винагороду, відповідно до пункту а) за надання кредиту 0,00% від суми кредиту, зазначеної в цій оферті на укладення угоди на укладення угоди; б) за обслуговування кредиту 2,35% від суми кредиту, зазначеній в цій оферті без ПДВ.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку про безпідставність доводів позивача про спірність заборгованості, у зв`язку із стягненням з нього на користь банку за виконавчим написом процентів за користування кредитними коштами банку та комісій, як таких що не були передбачені умовами договору, оскільки відповідні доводи позивача спростовуються безпосередньо самими умовами кредитного договору №501098137, укладеного між сторонами.

При цьому, колегія суддів зауважує, що позивач не спростував іншими належними і допустимими доказами розмір заборгованості, стягнений за виконавчим написом нотаріуса, іншого розрахунку заборгованості суду першої інстанції не надав та не вказав, у чому полягає неправильність здійсненого банком розрахунку заборгованості.

Колегія суддів враховує, що згідно вимог цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

При цьому, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, Верховний Суд розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом дійсного позову є визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, при цьому, будуючи свою правову позицію, позивач посилався як на спірність заборгованості так і на порушення нотаріусом процесуального порядку видачі виконавчого напису про стягнення з нього на користь банку заборгованості. В той же час, позивач не надав зі свого боку жодного доказу на підтвердження вказаних обставин, зокрема, клопотання про витребування доказів, зокрема матеріалів нотаріальної справи щодо видачі спірного виконавчого напису з метою огляду документів, з якої можливо було встановити законність видачі виконавчого напису, надання банком документів, що підтверджують безспірність заборгованості, що встановлюється Переліком, докази повідомлення боржника на необхідність усунення порушень у встановлений законодавством строк.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в зокрема з підстав ненадання відповідачем доказів на спростування доводів позивача, є необґрунтованими, оскільки саме сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.

Таким чином, в оскаржуваному судовому рішенні висновки суду першої інстанції ґрунтуються виключно на припущеннях позивача.

Аналогічний висновок стосується і висновків суду першої інстанції щодо відсутності доказів на підтвердження отримання відповідачем вимоги АТ «Альфа-Банк» про усунення порушення стосовно зобов`язання за кредитним договором, а також доказів на підтвердження того, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус отримував від АТ «Альфа-Банк» первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення, надходження платежу (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, чеки тощо), оскільки єдиним беззаперечним доказом вказаних обставин, зважаючи на предмет дійсного спору, є саме матеріали нотаріальної справи про видачу виконавчого напису нотаріуса, в якій зберігаються усі надані банком документи, встановлені чинним законодавством, зокрема і докази безспірності заборгованості та повідомлення боржника про необхідність усунення порушення зобов`язань, які судом першої інстанції не витребовувалися.

Окрема, колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що висновки суду першої інстанції про відсутність в матеріалах справи доказів отримання заявником вимоги про погашення кредитної заборгованості, як підстава для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, є безпідставними, оскільки переліком документів не встановлено обов`язку кредитора подавати нотаріусу такі докази із заявою про вчинення виконавчого напису щодо стягнення заборгованості, що виникла саме з кредитних правовідносин, оскільки пункт 1-1 переліку документів встановлює такий обов`язок кредитора для одержання виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки, а у даній справі нотаріусом вчинений виконавчий напис про стягнення заборгованості.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставним висновок суду першої інстанції, що доказом спірності заборгованості є факт нарахування комісії за видачу кредиту, зважаючи на те, що кредит було видано на споживчі потреби, отже особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів», що свідчить про те, що умова договору про сплату комісію за супроводження кредиту, за дії, які банк вчиняє на власну користь є нікчемною та не потребує визнанню недійсною, з огляду на наступне.

Згідно статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Таким чином Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

З огляду на вищевказане, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

В порядку ч.13 ст.141 ЦПК України, зважаючи на результат розгляду апеляційної скарги, пропорційно до задоволених вимог, з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» підлягає сплаті судовий збір за подання відповідачем АТ «Альфа-Банк» апеляційної скарги в розмірі 1362 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,376,382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 19 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна, приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Юхименко Ольга Леонідівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Альфа-Банк» судовий збір в розмірі 1 362 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2022 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.