Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2022 року смт. Рокитне

Рокитнівський районний суд Рівненської області, у складі: судді Верзун О.П., за участю секретаря судового засідання Качановської О.Ф., позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , представника відповідача ТОВ «Атомсервіс» - ОСОБА_12, розглянувши у відкритому судового засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Атомсервіс» про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної (немайнової) шкоди,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовною заявою до відповідача ТОВ «Атомсервіс», в якій просить поновити її на посаді завідувача виробництва їдальні Старосільського НВК «ЗНЗ І-ІІІст.- ДНЗ», стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу та 10000 грн. моральної шкоди.

Свої вимоги мотивує тим, що 31.08.2021 року в черговий раз прийнята на роботу завідувачем виробництва їдальні Старосільської НВК «ЗНЗ І-ІІІ ст. - ДНЗ за строковим трудовим договором, який вважає безстроковим. 10 вересня 2021 року наказом №41/к від 10.09.2021 з посади звільнено за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним, тому що не мала наміру звільнятися з роботи, а тому відсутні підстави для її звільнення за угодою сторін. Посилається на те, що у разі домовленості та взаємної згоди сторін договір припиняється у строк, визначений сторонами. Вважає, що звільнення повинно бути на підставі ст. 40 КЗпП України, оскільки своєї згоди на звільнення не надавала. Щодо моральної шкоди зазначила, що факт моральних страждань має припускатись опосередковано як неминучий наслідок порушення прав працівника. Крім того, точних критеріїв виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи немає. Посилаючись на вимоги розумності та справедливості розмір заподіяної шкоди визначила у розмірі 10000 грн.

У відзиві на позовну заяву, відповідач зазначив, що позовна заява є необґрунтованою і безпідставною, заперечує повністю проти викладених вимог з наступних підстав. ОСОБА_1 було прийнято на посаду завідувача виробництва їдальні Старосільського ЗЗСО І-ІІІ с. Старосільської сільської ради 31 серпня 2021 року наказом №35-к. Згодом, через кілька днів, відповідач подала особисту заяву про звільнення за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України, дата підпису заяви позивачем є 10.09.2021. На підставі поданої заяви позивача, видано наказ про звільнення з займаної посади за №41/к від 10.09.2021. В день звільнення позивача було ознайомлено з наказом про звільнення, але від підпису про ознайомлення з наказом остання відмовилася. Комісією у складі: начальника Рокитнівського відділення харчування ТОВ «Атомсервіс» ОСОБА_12, діловода ОСОБА_3 та бухгалтера ОСОБА_4 , було зафіксовано факт відмови у особистому підпису щодо ознайомлення позивачем з наказом про звільнення та зафіксовано факт отримання трудової книжки. Також у відзиві відповідач зазначає, що не заподіяв позивачу моральної шкоди, а діяв у рамках трудового законодавства та в інтересах позивача.

Позивач надіслала суду відповідь на відзив, у якій зазначає, що писала заяву про звільнення за власним бажанням від 30.08.2021 одночасно із прийняттям на роботу і, яка знаходилась у представника роботодавця. Під час написання тієї заяви наміру звільнятися не мала і такий намір не виникав пізніше.

Судом встановлено наступне. Сторони у справі перебували у трудових відносинах, які урегульовані Конституцією України, нормами КЗпП України. Таким чином, спір виник з трудових відносин, а саме, з приводу їх припинення та звільнення робітника згідно положень п.1ст.36 КЗпП України за угодою сторін.

Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Так, згідно наказу № 35-к від 30.08.2021 ОСОБА_1 прийнята на роботу на умовах строкового трудового договору на посаду завідувача виробництва їдальні Старосільського ЗЗСО І-ІІІ ст. Старосільської сільської ради з 31.08.2021 року на підставі поданої заяви від 30.08.2021 року (а.с. 42-43). Вказана посада за своїм характером вимагає повної матеріальної відповідальності від працівника, у зв`язку з чим було укладено відповідний договір (а.с.44). Оплата праці здійснювалась у розмірі окладу 6250,00грн. згідно наказу та зараховувалась через установу банку (а.с. 45).

Позивача звільнено з посади згідно з наказом № 41-к «Про припинення трудового договору» від 10 вересня 2021 р. «… за угодою сторін, п.1ст. 36 КЗпП України». В рядку «підстави звільнення» зазначено: « ОСОБА_1 від 10.09.2021» . В рядку «З наказом ознайомлений (підпис працівника)» - підпис відсутній.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задоволити.

В обґрунтування позовних вимог позивач в судовому засіданні пояснила наступне. Працює з 2007 року в їдальні сільської школи спочатку поваром, а потім завідуючою. Вважає, що працює за безстроковим трудовим договором, бо працює в одній і тій же їдальні тривалий час. Стверджує, що домовленості про її звільнення не було, заяви на звільнення вона не писала, а пропозиції щодо продовження роботи не висловлювала, бо це було несподівано. В їдальні побилося два працівника, через що вона передзвонила ОСОБА_12 .. Приїхала ОСОБА_12 і повідомила, що її звільнено. Викликала завкадрами, її звільнили і вона пішла додому. Проживає разом з двома доньками, які вже дорослі та мають свої сім`ї, чоловік - підприємець, іншої роботи в селі не має.

В подальшому наполягала, що заяву, як і всі інші працівники, написала наперед, ще в серпні 2021 року.

Разом з тим, суд зважає на те, що у своєму відзиві позивач вказує, що наперед писала заяву про звільнення з підстави - за власним бажанням, в той час, як звільнення мало місце за угодою сторін. Доказів про звернення до правоохоронних органів з приводу підробки документів суду не надала.

Представник відповідача ОСОБА_12 заперечила позовні вимоги, просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на наступне. 31 серпня 2021 року з позивачем було укладено трудовий строковий договір, відповідно до якого вона працювала на посаді завідувача виробництва їдальні Старосільської школи. За домовленістю, 10 вересня 2021 року на підставі особистої письмової заяви з позивачем були припиненої трудові відносини за наступних обставин. Від ОСОБА_1 поступив дзвінок, що в їдальні б`ються працівниці і вона не може це припинити, оскільки ніхто не слухається. Відреагувавши на дзвінок, вона виїхала на місце. Зайшли до шкільного харчоблоку, покликали завідуючу - ОСОБА_1 та працівниць їдальні. Суперечка продовжилась, переросла на особисте.

Перебуваючи на харчоблоці звернула увагу на те, що на столі стояли тарілки з порціями запіканки, готові до видачі в їдальні. Наближався час харчування дітей 10-11 класів. Порції на тарілках явно не відповідали нормам харчування дітей старших класів, через що в неї виникли сумніви. Зваживши порції, з`ясувалось, що у порції запіканки замість 150 г. було 72г., тобто всі порції у кількості не менше 10, які також були переважені виявились по вазі удвічі менші, аніж необхідно. Крім того, запіканка, яку мали видати дітям - була згорівша. Чорний хліб, залишки якого дозволили забирати працівникам їдальні після харчування дітей, виявився непорізаним на порції і дітям не видавався. На запитання у відповідь від ОСОБА_1 почула, що хлібом годує свиней. Після цього, діловод взяла працівника їдальні і пішли знімати залишки. Дійсно, підтвердились серйозні порушення. Крім того, навесні 2021 року на ОСОБА_1 вже надходили скарги, дзвінки про порушення у харчуванні школярів, зокрема про те, що продукти, які мають видаватися дітям - продаються у ларьку її чоловіка, але зафіксувати виявилось можливим побачене особисто. Про ситуацію вона доповіла своєму вищестоящому керівництву і директор сказала писати заяву в поліцію про крадіжку і вирішувати на місці. Фактично, позивач не справлялась з покладеним на неї обов`язками, що підтвердили і інші працівники їдальні. Вказані обставини було взято до уваги. Але, оскільки вона непогано ставилась до ОСОБА_1 , упередження до неї, як і до будь-кого іншого, не проявляла, не хотіла, щоб у останньої були проблеми, тому вирішили ситуацію спільно та на місці, вона переконала керівництво вирішити ситуацію по домовленості і позивач сама не заперечувала. Таким чином, ОСОБА_1 в своєму кабінеті написала заяву про звільнення за угодую сторін з наступного дня-з 10.09.2021, а в подальшому змінила свою позицію. В день звільнення позивача було ознайомлено з наказом про звільнення, але від підпису про ознайомлення з наказом остання відмовилася. Тоді в присутності свідків - діловода та бухгалтера було зафіксовано відмову від підпису у наказі та факт отримання трудової книжки позивачем. Так як ОСОБА_1 говорить неправду, справа знаходиться на розгляді суду, то вважає за необхідне повідомити про й обставини, що передували звільненню також, в іншому разі про таке нікому на розповідала. Наполягала, що звільнення позивача було за згодою сторін. А претензії у позивача з`явились пізніше. За зверненням позивача спеціалісти Держпраці та інші інстанції проводили перевірку, порушень трудового законодавства не виявлено, однак позивач умисно замовчує про цю обставину. Документація про перевірки знаходиться по місцю знаходження відповідача в Києві, сполучення з яким утруднено. З цієї причини до суду її не взяла.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 повідомила, що працює діловодом в ТОВ «Атомсервіс». Позивач, ОСОБА_1 колишня працівниця, яка була звільнена 10.09.2021. Напередодні, ОСОБА_12 сказала їхати в Старе Село в шкільну їдальню, де відбувався конфлікт. На місці вона разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_1 пішли робити ревізію ТМЦ, після якої всі зібралися в їдальні і знову почалися суперечки та з`ясування відносин між дівчатами. Тоді вона з ОСОБА_12 та ОСОБА_1 пішли до робочого кабінету в їдальні, де ОСОБА_8 ( ОСОБА_12 ) запропонувала написати заяву, а ОСОБА_1 - погодилась, про що було повідомлено в присутності всіх працівників в приміщенні харчоблоку; після - всі розійшлися. Звільнення відповідно до заяви - на другий день, ОСОБА_1 забрала трудову книжку, а підпис поставити у наказі і про отримання трудової відмовилась. Документи кілька разів передавались позивачу, однак в останній раз позивач повідомила, що ставити свій підпис не буде. З цієї причини в присутності бухгалтера ОСОБА_4 та ОСОБА_12 склали акт про відмову ОСОБА_1 від підпису. Підтвердила, що раніше були на рівні розмов питання цільового використання продуктів харчування у цій школі; порушення були виявлені - незначні. Зазначила про те, що на момент звільнення результатів ревізії ще не було, тобто, вони не були підставою залишення нею роботи. Під час перевірки виявили, що на тарілках була розложена сирна запіканка готова до роздачі, вага якої була вдвічі меншою, ніж вимагалося за нормою, були інші нестачі. На її думку порушення не є значними. Свідок підтвердила, що у робочому кабінеті шкільної їдальні в присутності ОСОБА_12 ОСОБА_1 писала заяву про звільнення за угодою сторін, а робочі в цей час були по своїх робочих місцях.

Свідок ОСОБА_7 дала наступні показання. В той день, коли був конфлікт, всіх зібрали на кухні, де повідомили, що ОСОБА_1 написала заяву на розрахунок, крім того, повідомили, що вона не зуміла організувати роботу. Підтвердила, що під час прийому на роботу всі писали заяви про прийом на роботу та ще на отримання заробітної плати, однак не підтвердила, що писала наперед та заздалегідь заяву на своє звільнення.

Допитана як свідок ОСОБА_4 повідомила, що працює бухгалтером у ТОВ «Атомсервіс». Їй відомо, що в шкільній їдальні стався конфлікт, після якого приїхали представники і повідомили, що ОСОБА_1 написала заяву на розрахунок. Коли прийшов наказ з Києва про звільнення ОСОБА_1 , то вона відмовилась його підписати. Через це їй телефонували та просили підписати наказ, який вона не підписувала, підтвердити про отримання своєї трудової, після чого склали відповідний акт про відмову підписати наказ. Наказ ще пару разів передавали для ОСОБА_1 , однак вона його повертала без підпису.

Свідок ОСОБА_11 повідомила, що працює кухарем. Підтвердила, що їй відомо, що ОСОБА_1 запропонували звільнитися, на що вона погодилась. Вона особисто, не чула від ОСОБА_1 , щоб та скаржилась, що її примусили звільнитися чи звільнили незаконно, також не чула такого від інших працівників, їй невідомо чи хотіла позивач продовжувати працювати. Свідок підтвердила, що під час прийму на роботу вона писала кілька заяв підряд щодо прийому на роботу та заяву до банку, проте зазначила, що заяви на звільнення наперед не писала.

Відтак, допитані свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , які є працівниками їдальні, підтвердили суду, що їм відомо про те, що позивач написала заяву на розрахунок, проте з яких підстав вказати не можуть, так як не були присутні в кабінеті приміщення шкільної їдальні під час написання заяви. Вказану обставину їм повідомили в присутності всіх працівників колективу їдальні.

Суд звертає увагу на ту обставину, що жоден з допитаних свідків: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 не повідомляли про примушування позивача написати таку заяву чи про можливий тиск на останню, що виключало би її вільне волевиявлення. Судом не встановлено наявність тиску із пояснень самого позивача. Також суд бере до уваги, що жоден з свідків не повідомив про наявність та висловлювання незгоди чи заперечень зі сторони позивача з приводу звільнення, в тому числі, наполягання звільнити за дисциплінарний проступок чи її бажання продовжувати роботу в їдальні на цій або іншій посаді.

Слід окремо зазначити, що судом встановлено, що звільненню позивача передувала конфліктна ситуація у колективі, про дійсну причину конфлікту сторони та свідки уперто не бажали повідомляти, а також виявлені порушення в організації харчування школярів. Однак, вказані обставини не були поставлені у провину позивача та не слугували передумовою та підставою для звільнення, з огляду на що до ОСОБА_1 не застосувалось дисциплінарне стягнення та не застосовано звільнення за інших підстав, а відтак судом не приймався для дослідження акт перевірки їдальні від 09.09.2021.

Разом з тим, позиція позивача щодо заяви про звільнення є суперечливою та мінливою упродовж судового засідання. Так, у позовній заяві остання вказувала, що наміру звільнятися не мала та не надавала своєї згоди на звільнення. На початку судового засідання та в кінці чітко зазначила, що жодної заяви не писала. В той же час, пояснювала, що писала заяву про звільнення за власним бажанням, однак така заява була написана під час її прийняття на роботу, тобто до вересня 2021 року. Таку заяву писали всі працівники, коли їх приймали на роботу.

Проте, допитані як свідки інші працівники їдальні заперечили, що писали заяви про звільнення водночас із заявою про прийняття на роботу, натомість кожен окремо підтвердив, що писали заяви про прийняття на роботу та щодо банківського обслуговування.

Таким чином, суд дійшов переконання, щодо доведеності вільного волевиявлення позивача на припинення трудового договору, оскільки заява про припинення трудового договору за угодою сторін має місце. Судом не встановлено застосування примусу до позивача. Суд бере до уваги ту обставину, що мотиви такого волевиявлення під час прийняття особистого рішення не мають значення (встановлено наявність конфліктної ситуації, наявні певні порушення в організації харчування, у зв`язку з чим позивач могла намагалась уникнути дисциплінарної чи іншої юридичної відповідальності), оскільки судом виключено застосування примушування чи інший тиск на позивача. Із пояснень позивача у судовому засіданні, та виходячи із доводів позовної заяви, у суду також відсутні підстави вважати, що до останньої застосовувався тиск чи примус.

На підтвердження своїх доводів позивач долучила до позовної заяви розписку про отримання трудової книжки, наказ про припинення трудового договору (а.с. 4,5), які не містять підпису про отримання та ознайомлення з наказом.

Доводи позивача спростовуються актом від 10.09.2021 «Про відмову ОСОБА_1 від ознайомлення із наказом про звільнення», з якого вбачається, що завідувач виробництва їдальні Старосільського ЗЗСО І-ІІІ ст. Старосільської сільської ради ОСОБА_1 в присутності начальника Рокитнівського відділення харчування ОСОБА_12 , діловода ОСОБА_3 , бухгалтера ОСОБА_4 відмовилась ознайомлюватись та підписати наказ про припинення трудового договору згідно з п.1ст. 36 КЗпП України, «… але трудову книжку отримала на руки особисто…». Підписати вказаний акт також відмовилась (а.с. 48).

Відповідачем, крім того, долучено заяву, адресовану директору ТОВ «Атомсервіс», в якій ОСОБА_1 просить звільнити її з роботи за угодою сторін, при цьому, заява містить посилання на п.1 ст.36 КЗпП України, що спростовує твердження позивача, викладене у підставах позову про те, що власник установи мав знайти підставу для звільнення, передбачену ст. 40 КЗпП України, оскільки вона не надавала згоди на звільнення (а.с.47).

На підставі наказу вчинено запис в трудову книжку про звільнення ОСОБА_1 за угодою згідно з п.1 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу № 41-к від 10.09.2021 (а.с.11).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, підставами припинення трудового договору є угода сторін. У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.

За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Датою звільнення зі слів представника відповідача зазначено дату написання заяви. Позивач та її представник у судовому засіданні вказану обставину не заперечували. У заяві зазначено дату звільнення.

Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін вчинено в письмовій формі. У наказі і трудовій книжці дотримано вимоги трудового законодавства та зазначено підставою звільнення - за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини 1 статті 36 КЗпП.

Таким чином, судом встановлено, що припинення трудового договору відбулось за взаємно згодою, що підтвердилось у судовому засіданні дослідженими доказами та показаннями свідків.

В судовому засіданні не було встановлено, що звільнення відбулось без вільного волевиявлення ОСОБА_1 на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення, хоча ініціатором такого припинення трудових відносин, відповідно до закону, міг виступати представник відповідача. ОСОБА_1 не заявляла про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін, про що вона сама зазначає у позові.

Хоча позивач зверталась до органу з питань праці, однак доказів на підтвердження незаконності свого звільнення до позову не долучила, на що звернув увагу представник відповідача.

Судом не встановлено, що на момент звільнення у позивача була тимчасова непрацездатність, оскільки про таку обставину позивач не повідомляла.

А відтак, суд дійшов до висновку, що доводи позивача не підтвердились у судовому засіданні та були спростовані дослідженими доказами.

Вимоги позивача про стягнення середньої заробітної плати та моральної шкоди є похідними від основної вимоги, а відтак, до задоволення не підлягають.

У зв`язку з наведеним, підстави для стягнення витрат на правову допомогу за договором № 20-044 від 13.10.2021 року відсутні.

Керуючись 36, 233, 235 КЗпП України, ст.ст. 4, 5, 10, 76-82, 89, 258-259, 263, 264-265, 273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Атомсервіс» про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної (немайнової) шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення виготовлено 11 квітня 2022 року .

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання : АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , вид. Рокитнівським РВ УМВС України в Рівненській області.

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Атомсервіс», місцезнаходження: м. Київ, вул. Іоанна Павла ІІ, 21, оф.402, 01042, .

Суддя: