Справа № 461/3593/19 Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/811/989/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Ванівського О.М., Крайник Н.П.

при секретарі Ждан К.О.

з участю представника позивачки ОСОБА_1 - Блонського М.А. , представника Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку ЛМР Мотова Є.Г., представника Управління державної реєстрації юридичного департаменту ЛМР Паращича В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Блонського Михайла Андрійовича , представника ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 15 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, за участю третіх осіб: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Стецька, 5», Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» про визнання недійсним рішення, яке порушує право власності та скасування реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И В :

20.05.2019 року адвокат Блонський М.А. звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до ЛМР, за участю третіх осіб: ОСББ «Стецька, 5», Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської Ради, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської Ради, ЛМКП «Львівтеплоенерго», в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення ЛМР від 15.06.2018 року №639 «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м.Львова» в частині реєстрації територіальній громаді м.Львова в особі Львівської міської ради права комунальної власності на приміщення котельні площею 33,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , та скасувати реєстрацію право комунальної власності на приміщення підвалу під літ. І загальною площею 33,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 27822419 від 02.08.2018 року, здійснену державним реєстратором Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради - Стрихар Мартою Ігорівною.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 15 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку через свого представника Блонського Михайла Андрійовича оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Вважає, що судом першої інстанції не було враховано ряду правових позицій Верховного Суду, згідно з якими допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувались як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються такими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. Зазначає, що відповідачем не було надано доказів, що дане приміщення з самого початку будувалось з іншим призначенням.

Стверджує, що приміщення котельні, щодо якого заявлено позовні вимоги безпосередньо в акті приймання-передачі, підписаного представниками Львівської міської ради, зазначено як допоміжне приміщення. Окрім цього зазначає, що доказами віднесення такого приміщення до допоміжних є матеріали інвентаризаційної справи, в яких міститься поверховий план підвального поверху будинку.

Також зазначає, що в рішенні суду не міститься посилань на докази, що спірне приміщення відноситься до нежитлових, судом не надано оцінку всім наведеним позивачем мотивам.

Окрім того, зазначає, що спірні приміщення знаходяться в підвальному поверсі будинку, на всіх поверхових планах вони з`єднані з будинком та мають вихід на спільну сходову клітку. Крім цього, приміщення під літ.VIII площею 9,5 кв.м. є підвалом та було самовільно захоплено та приєднано до котельні. Жодного відношення дане приміщення до котельні не мало, а було незаконно приєднано представниками Львівської міської ради.

Зазначає, що судом не враховано, що дане приміщення здавалось в оренду лише з 17.07.2018 року, тобто до цього часу воно не було об`єктом окремих цивільних правовідносин, що теж свідчить що воно не було допоміжним приміщенням.

Вважає, що надані позивачкою докази свідчать про те, що спірне приміщення є котельнею, яка призначена для обслуговування потреб мешканців будинку АДРЕСА_1 і належить виключно власникам квартир в такому будинку на праві спільної сумісної власності та не може бути передана до комунальної власності

Просить рішення Галицького районного суду міста Львова від 15 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким задоволити позовні вимоги.

20.09.2021 року від представника Львівської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу Блонського Михайла Андрійовича , представника ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 15 січня 2021 року, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Блонського Михайла Андрійовича , представника ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 15 січня 2021 року до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що Львівська міська рада набула право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 в порядку, визначеному Законом, у позивачки відсутні докази наявності правовстановлюючих документів на спірне приміщення, як і не доведено останньою факту перебування такого в статусі допоміжного.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 (а.с.12).

Рішенням Львівської міської ради №639 від 15.06.2018 року «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м.Львова» з метою врегулювання відносин власності щодо нежитлових приміщень, які належать до комунальної власності територіальної громади м.Львова, вирішено: зареєструвати територіальній громаді м.Львова в особі Львівської міської ради право комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м.Львова, не належать до житлового фонду, не перебувають у загальному користуванні мешканців будинку та не є допоміжними, в т.ч. на підвал за адресою: АДРЕСА_1 (індекс/літера приміщення І; реквізити технічного паспорта від 26.03.2018 року №4), загальною площею 33,5 кв.м.; Управлінню комунальної власності департаменту економічного розвитку вжити заходів для реєстрації у встановленому порядку права комунальної власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.34-35).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.09.2018 року, нежитлове приміщення підвалу під індексом І, загальною площею 33,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності територіальної громади м.Львова від 02.08.2018 року за реєстраційним номером 01 (а.с.14).

Відповідно до п.3,4 ст.1 ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення), нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Крім того, згідно з Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року №76, допоміжні приміщення житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку. Нежитлові приміщення - це приміщення в структурі житлового будинку, що не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно - правових відносин (Державні будівельні норми України «Будинки і споруди Житлові будинки. Основні положення ДБН В.2.2-15-2005» затверджені наказом Держбуду України від 18.05.2005 року №80).

Частиною 4 ст.4 ЖК УРСР визначено, що до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових чи інших потреб непромислового характеру.

Згідно ч.9 ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, передаються у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що у багатоквартирних житлових будинках можуть розміщуватись як допоміжні приміщення, так і інші приміщення, які не є допоміжними, а є нежитловими приміщеннями, призначеними для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійними об`єктами цивільно-правових відносин, не віднесених до житлового фонду і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.

Для розмежування приміщень багатоквартирного житлового будинку, призначених для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку, які віднесені до житлового фонду, і нежилих приміщень, призначених для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру, що є самостійними об`єктами цивільно - правових відносин, не віднесених до житлового фонду, слід виходити як з місця їх розташування, так і з загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема, способу і порядку їх використання.

Згідно ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування», місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

В силу прямої вказівки ч.2 ст.382 ЦК України, ст.ст.1, 19 ЗУ «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» власники квартир, маючи право власності на окремі помешкання багатоквартирного будинку, є співвласниками усіх допоміжних приміщень.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 02.03.2004 року, ніяких додаткових дій для набуття даного речового права на ці об`єкти жоден з них вчиняти не повинен. Допоміжні приміщення переходять у спільну власність окремих мешканців будинку власників квартир водночас із переходом відповідного права власності на помешкання і не можуть визнаватися самостійним майном, бути предметом правочинів, зокрема, відчужуватися окремо один від квартир, невід`ємними частинами яких є.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Нормою ст.319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд, вчиняє щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону та не завдають шкоду правам, свободам та гідності інших громадян, інтересів суспільства.

Водночас, діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Відповідно до приписів ч.5 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності» здійснюють відповідні ради.

Частиною 5 ст.60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Відповідно до ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується питання прийняття рішень щодо відчуження комунального майна.

Як вбачається з технічного паспорта, складеного ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» №4 від 26.03.2018 року, нежитлове приміщення площею 33,5 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 відокремлене стінами та перекриттями, має окремий вхід, вхід через будинок відсутній (а.с.160-164).

Згідно Довідки, виданої головою ОСББ «Стецька-5» ОСОБА_1 б/н, б/д, у вказаному житловому приміщенні знаходиться теплотехнічне обладнання ЛМКП «Львівтеплоенерго» (а.с.151). Вказане обладнання призначене для обслуговування будинку НОМЕР_1, Поліклініки Комунальної міської клінічної лікарні №4 , що знаходиться в будинку №3 та АДРЕСА_1 .

17.05.2018 року Львівська міська рада прийняла Ухвалу №3431 про надання ЛМКП «Львівтеплоенерго» в оренду нежитлового приміщення підвалу площею 33,5 кв.м. по АДРЕСА_1 для забезпечення теплопостачанням.

17.07.2018 року між Управлінням комунальної власності та ЛМКП «Львівтеплоенерго» укладено Договір оренди №Г-11270-18 нежитлових приміщень площею 33,5 кв.м. на АДРЕСА_1 , цільове призначення - для забезпечення теплопостачання.

Комунальна власність територіальної громади м.Львова на вказані приміщення виникла на підставі наступних розпорядчих та законодавчих актів: рішення Галицького (Ленінського райвиконкому м.Львова від 14.04.1987 року №222, згідно з яким будинок за адресою: АДРЕСА_1 включено в реєстр житлових будинків (споруд), які належать місцевим радам по Ленінському району м. Львова. Вказане рішення ніким не оспорювалось та не визнавалось недійсним; Постанова Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», відповідно до якої до власності областей віднесено житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів; рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 24.12.1991 року №728 «Про розмежування обласної комунальної власності і власності адміністративно-територіальних одиниць/підприємств та організацій житлово - комунального господарства області», згідно з яким затверджено перелік підприємств та організацій, які відносяться до комунальної власності Львівської міської ради народних депутатів, до якого включено житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів районів м.Львова.

На момент прийняття вищезазначеної Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю, будинок за адресою: АДРЕСА_1 перебував у комунальній власності на підставі рішення Галицького районного (Ленінського) райвиконкому м.Львова №222 від 14.04.1987 року.

В подальшому, на підставі рішення №639 «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлове приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м.Львова», відомості про спірне приміщення як окремий об`єкт цивільних прав площею 33,5 кв.м. були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з посиланням на законодавчі норми встановив, що спірне приміщення відноситься до нежитлового приміщення та не доведення прозивачкою факту перебування спірного приміщення в статусі допоміжного.

Матеріали справи містять докази перебування спірного приміщення в статусі нежитлового, яке не належить до житлового фонду, відокремлене стінами та перекриттям, має окремий вхід, тобто є самостійними об`єктом нерухомого майна, з іншим призначенням, ніж допоміжні приміщення.

Окрім цього, судом першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що спірне приміщення є об`єктом договору оренди, протягом тривалого часу здавалося в оренду, тобто, таке може бути самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, що не є характерним для допоміжних приміщень.

Акт приймання - передачі житлового будинку АДРЕСА_1 , з балансу ЛКП «Княже місто на баланс ОСББ «Стецька-5», на які посилається позивачка, як на документ, що встановлює статус складової частини нежитлового приміщення площею 33,5 кв.м. на АДРЕСА_1 , а саме: приміщення площею 23,2 кв.м., як допоміжного, не встановлює статус складової частини.

Попри це, у зазначеному акті вказано: «інші технічні приміщення (котельня) 23,2 кв.м.», тобто, зазначено цільове призначення нежитлового приміщення - технічне приміщення в якому міститься теплотехнічне обладнання ЛМКП «Львівтеплоенерго».

Матеріали інвентаризаційної справи, на які скаржник посилається в апеляційній скарзі як на доказ віднесення спірного приміщення до допоміжного, не містить даних про те, що приміщення площею 33,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відносяться до допоміжного. Натомість, зазначено, що такі приміщення є ізольованими, не належать до житлового фонду, не перебувають у загальному користуванні мешканців будинку та не є допоміжними.

Встановивши ненадання позивачкою доказів того, що спірне приміщення не є у розумінні Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжним приміщенням, з огляду на те, що спірне підвальне приміщення має статус нежитлового приміщення в будинку, є самостійним об`єктом нерухомого майна, а також те, що позивачкою не надано доказів володіння на законних підставах спірним приміщенням, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , набуто Львівською міською радою на підставах, визначених Законом.

Окрім цього, в ході судового розгляду справи встановлено, що для державної реєстрації комунального права власності на об`єкт нерухомого майна заявником - Лбвівською міською Радою були подані наступні документи: технічний паспорт, на нежитлове приміщення площею 33,5 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , виготовлений 26.03.2018 року, рішення Виконавчого комітету Львівської міської Ради №639 «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м.Львова» з переліком майна, яке підлягає реєстрації, в т.ч. приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , площею 33,5 кв.м. від 15.06.2018 року; лист з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області про відсутність перебування приміщення під індексом І площею 33,5 кв.м. у державній власності №03-13-04794 від 27.07.2018 року.

З огляду на встановлені судом у справі обставини, що Львівською міською радою були надані усі належні документи для реєстрації права комунальної власності, позовні вимоги про скасування реєстрації права комунальної власності на приміщення підвалу під літ. І загальною площею 33,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 27822419 від 02.08.2018 року, здійснену державним реєстратором Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради - Стрихар Мартою Ігорівною, є безпідставними.

Окрім цього, в ході судового розгляду справи встановлено, що будинок АДРЕСА_1 належав до комунальної власності територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради, оскаржуване рішення від 15.06.2018 року №639 «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м.Львова» приймалось виконавчим комітетом Львівської міської ради, а отже, з урахуванням предмету позову та його підстав, належним відповідачем у даній справі є Виконавчий комітет Львівської міської ради.

Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, саме позивачка, звертаючись з позовом до суду, визначає коло відповідачів та визначає предмет та підстави позову.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Із змісту зазначених норм права слідує, що залучення у справі співвідповідача і заміна неналежного відповідача належним можливі лише за клопотанням позивача на певній стадії процесу, а саме, до закінчення підготовчого провадження у справі.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачка та її представник таке клопотання у суді першої інстанції не заявляли.

Права суду апеляційної інстанції формувати суб`єктний склад учасників справи та відповідно, залучати співвідповідачів цивільно-процесуальним законом не передбачено.

Оскільки позов пред`явлено не до тієї особи, яка має за ним відповідати, що є ще однією підставою для відмови у його задоволенні позову. Аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у Постановах від 11.04.2019 року № 301/854/17, від 21.05.2020 року.

Ухвалення судом рішення, яке стосується прав і законних інтересів Виконавчого комітету Львівської міської ради, який не був залучений до участі у справі, є порушенням норм процесуального права.

Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги Блонського Михайла Андрійовича , представника ОСОБА_1 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду міста Львова від 15 січня 2021 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Блонського Михайла Андрійовича , представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 15 січня 2021 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2022 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник