Тарутинський районний суд Одеської області
_________________________________________________________________________
Справа №514/365/21
Провадження по справі № 2/514/54/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2022 року смт Тарутине

Тарутинський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді - Тончевої Н.М.,

при секретарі - Георгіївій О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Тарутине в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю громадян та визнання права власності на 1/2частку квартири,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки ОСОБА_2 , в якій просить: визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю позивача та відповідачки; визнати за позивачем право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову зазначив, що з 2005 року позивач та відповідачка ОСОБА_2 почали спільно проживати без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилась донька ОСОБА_3 . Так, для влаштування належних умов, в яких може проживати родина з малолітньою дитиною позивач та відповідачка домовились із ОСОБА_4 про придбання двох квартир в смт Бородіно за 3500 доларів США , що на той час становило 27947, 5 гривень. Ці гроші були передані ним ОСОБА_4 двома частинами. Першу половину у розмірі 2500 доларів США він передав приблизно у другій половині 2009 року, а другу частину у розмірі 1000 доларів США він передав ОСОБА_4 в приміщенні Бородинської селищної ради в присутності ОСОБА_5 , в якого ці гроші були позичені.

В той час він працював водієм на автобусному маршруті і кожного дня їздив у м. Одеса та в зворотному напрямку, а відповідачка доглядала за дитиною та знаходилась в смт Бородіно.

19 листопада 2009 року відповідач ОСОБА_2 оформила від імені та в інтересах малолітньої доньки договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчений нотаріально державним нотаріусом Тарутинської районної державної нотаріальної контори Одеської області за реєстровим номером № 3247, а 06 січня 2010 року відповідачка ОСОБА_2 від свого імені уклала договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений нотаріусом Тарутинської районної державної нотаріальної контори Одеської області за реєстровим номером № 9.

На сьогоднішній день стосунки між ним та відповідачкою припинилися, повністю зникли взаємні почуття, взаємоповага та порозуміння. Відповідачка ОСОБА_2 примушує його виїхати з квартири.

Позивач зазначив, що оскільки зазначені квартири придбавались на гроші, які були його особистою власністю, то він не оспорюючи власність малолітньої дитини, має право на ? частку квартири оформлену на відповідачку ОСОБА_2 ..

Також зазначив, що хоча квартира оформлена на ім`я відповідачки ОСОБА_2 , але придбана за спільні грошові кошти, тому необхідно визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю громадян та визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Більш того зазначив, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми СК України, оскільки він весь цей час перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, який було розірвано 14.06.2020року.

Відповідач ОСОБА_2 , скориставшись своїм процесуальним правом на подачу відзиву, надала суду відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі. Так, у позовній заяві взагалі відсутні будь-які докази наміру чи створення нею з позивачем спільної сумісної власності. Квартира АДРЕСА_2 є її приватною власністю. Ніякого наміру на створення спільної сумісної власності з позивачем ОСОБА_1 вона не мала і не створювала. Наявність доньки ОСОБА_6 , у свідоцтві про народження якої батьком вказаний позивач ОСОБА_1 , ніяк не свідчить про створення родини та спільного побуту. У вказаний позивачем період часу з 2005 року по 2010 рік і в подальшому по 2020 рік позивач ОСОБА_1 знаходився в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , який був розірваний лише 14 липня 2020року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Бучацький В.В. позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Татарова В.Г. підтримала надані заперечення у повному обсязі.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 надала до суду заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Заяву обґрунтувала зазначивши, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 , придбана нею на підставі договору купівлі-продажу від 19 листопада 2009 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.09.2020року. Так, позивач ОСОБА_1 стверджує, що знав про укладення договору купівлі - продажу квартири на ім`я відповідача у день укладення договору, а саме з 19 листопада 2009 року. Однак, після укладення спірного договору та днем звернення до суду, а саме 02 квітня 2021 року спливло більше 11 років, тобто сплив строк позовної давності передбачений ст.257 ЦПК.

В свою чергу представник позивача ОСОБА_1 адвокат Бучацький В.В. зазначив, що вважає строк звернення до суду з цим позовом позивач не пропустив, оскільки про те, що його право власності на спірну квартиру порушено останній узнав тільки в 2020 році коли відповідачка ОСОБА_2 почала виганяти його з цієї квартири, а до тих пір позивач проживав у спірній квартирі.

Свідок ОСОБА_5 пояснив суду, що є приватним підприємцем і займається пасажирськими перевозками. ОСОБА_1 працює в нього водієм. Крім іншого, він знаходиться у дружніх відносинах з позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 давно. Так , йому відомо, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 почали спільно проживати, в них народилась дитина і вони вирішили придбати житло. ОСОБА_1 позичив в нього 1000 доларів США для купівлі житла, які потім відпрацював в нього. На кого оформлювали квартиру йому не відомо.

Свідок ОСОБА_4 пояснив суду, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сподобався його будинок який складався з двох квартир. Вони обговорили всі умови і за день до угоди йому позивачем було передано повну вартість цих двох квартир. У нотаріуса під час укладення договору купівлі-продажу позивач ОСОБА_1 не був присутній . На кого оформлювали квартири не пам`ятає.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, вивчивши доводи відзиву на позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 08 жовтня 2008 року ОСОБА_6 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 і її батьками є ОСОБА_8 та ОСОБА_2 ( а.с. 11).

Відповідно до договору купівлі-продажу , ВМО № 315368 від 06.01.2010року ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 ( а.с. 8 - зв.8).

Відповідно до договору купівлі-продажу , ВМО № 990653 від 19.11.2010 року ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_4 ( а.с. 9 - зв.9).

Згідно паспорта позивача ОСОБА_1 , останній зареєстрував шлюб з ОСОБА_9 23.10.1987року ( а.с. 4-4зв.).

Відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_2 від 30 березня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 розірвано 14.07.2020року ( а.с. 10).

Згідно паспорта позивача ОСОБА_1 , останній зареєстрований по АДРЕСА_5 ( а.с. 4-4зв.).

Інших доказів суду не надано.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Так, позивач ОСОБА_1 зазначив, що хоча квартира оформлена на ім`я відповідачки ОСОБА_2 , але придбана за спільні грошові кошти, тому необхідно визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю громадян та визнати за ним право власності на 1/2 частку цієї квартири.

Більш того зазначив, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми СК України, оскільки він перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, який було зареєстровано 23.10.1987року та розірвано 14.06.2020року.

Відповідно до ст. 355ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 ст. 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а)множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Відповідно до ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Крім іншого, пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20 передбачено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду").

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Суд, надавши оцінку порушеному праву позивача, та способу захисту порушеного права, який позивачем обрано для його захисту (поновлення), приходить до висновку про те, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права, оскільки останній зазначає, що суд повинен визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю громадян та визнати за ним право власності на 1/2 частку цієї квартири. Однак, з урахуванням викладених обставин спірна квартира спільним сумісним майном у розумінні ст. 17 Закону «Про власність» не являється.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Право визначення способу захисту порушеного покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем способу захисту порушеного права.

Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, провадження № 14-651цс18).

Так, судом встановлено, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав та некоректно сформульовано прохальну частину позовної заяви. Суд в даному випадку позбавлений можливості самостійно вийти за межі заявлених позовних вимог. Також суд звертає увагу позивача на вимоги ст. 12 ЦПК України, а саме щодо необхідності доведення обставин, які мають значення для справи.

Додатково суд звертає увагу сторони позивача, що відмова в задоволенні позовних вимог не позбавляє право особи на звернення до суду з аналогічними вимогами майнового характеру з врахуванням вимог чинного законодавства, а також обранням вірного способу захисту своїх порушених прав.

Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відмову у задоволені позову.

Щодо заяви відповідачки про застосування позовної давності суд враховує положення ст.257 ЦК України, згідно якої загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч.1 ст.261 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог, законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 -255 ЦК України.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання ( ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Відтак, заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.

Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, а статтею 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Крім того, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосовувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого він звернувся, якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволені позову через його необгрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску. Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц; від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц.

Судом з`ясовано, що право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого він звернувся не порушені, тож відмовляє в задоволені позову через його необгрунтованість.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 264, 265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю громадян та визнання права власності на 1/2 частку квартири - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Тарутинський районний суд Одеської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 08 жовтня 2022 року.

Суддя Н.М. Тончева