ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2895/22 Справа № 203/3879/21 Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Заворотного К.Я.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на ухвалу Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 10 січня 2022 року про відмову у забезпеченні позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування в особі Адміністрації Новокодацького району Дніпропетровської області про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, -

ВСТАНОВИЛА:

Кіровським районним судом м.Дніпропетровська 10 січня 2022 року постановлено ухвалу, якою суд відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом встановлення обов`язку ОСОБА_2 виконувати розпорядження №1-р від 04 січня 2021 року про визначення порядку участі батька у вихованні дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обґрунтовуючи це тим, що відповідач чинить перешкоди у спілкуванні, побаченні та вихованні дітей, що суперечить інтересам дітей, а також просить зобов`язати не чинити перешкоди батькові у вихованні дітей, на час розгляду цієї справи по суті.

З цією ухвалою не погодився позивач ОСОБА_1 і 18 січня 2022 року звернувся до суду з апеляційною скаргою, уточненою 25 січня 2022 року, в якій просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову, посилаючись на те, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального закону, при цьому суд не оцінив обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірності виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, позовним вимогам, не оцінив рівноцінності заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог.

Інші учасники не скористались правом, в силу ст. 360 ЦПК України, на подання відзивів на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін, з огляду на наступне.

Відмовляючи у забезпеченні позову шляхом встановлення обов`язку ОСОБА_2 виконувати розпорядження №1-р від 04 січня 2021 року про визначення порядку участі батька у вихованні дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та не чинити йому перешкоди відповідачкою у спілкуванні та вихованні дітей, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що предметом даного спору є визначення місця проживання дитини з батьком, тоді як в заяві про забезпечення позову позивач ставить питання про зобов`язання відповідача не чинити перешкоди у спілкуванні та побаченнях з дітьми у відповідності до порядку, встановленому органом опіки та піклування, який відповідач не виконує, а тому запропоновані заходи забезпечення цього позову та підстави їх застосування виходять за межі предмету спору, є не співмірними із заявленими позовними вимогами, а невжиття таких заходів не призведе до утруднення або неможливості виконання рішення у цій справі у разі позитивного її розгляду судом.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком районного суду та вважає його обґрунтованим з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмету спору.

Згідно ч. 3 ст. 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідного права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції встановлено, що предметом вказаного спору є визначення місця проживання дитини з батьком. Тобто даний спір за своєю сутністю є спором щодо місця проживання дитини разом із батьком.

Як роз`яснено судам в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: "співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що "умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача".

Судом першої інстанції вірно визначено як предмет спору, так і спосіб, яким позивач просив забезпечити цей позов, тобто предметом спору, що розглядається судом згідно пред`явленого позову є визначення місця проживання дитини з одним із батьків, тоді як в заяві про забезпечення позивач ставить питання про зобов`язання відповідачки не чинити перешкоди у спілкуванні та побаченнях з дитиною відповідно до порядку, встановленого органом опіки та піклування.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що запропоновані позивачем заходи забезпечення позову та підстави для їх застосування виходять за межі предмету спору, не є адекватними та співмірними заявленим позовним вимогам та їх невжиття не призведе до утруднення або неможливості виконання судового рішення в разі задоволення позову, а тому вимоги заяви забезпечення позову є безпідставними.

Судове рішення відповідає вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки судові процедури повинні бути справедливими і розумними як до відповідача, так і до позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Слідуючи роз`ясненням, наданим у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року, суд приймає до уваги, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, однак колегія суддів доводи апеляційної скарги не приймає до уваги, оскільки вони зводяться до обґрунтувань позовних вимог, при цьому направлені також на розгляд питання невиконання відповідачем розпорядження Адміністрації Центрального району Дніпровської міської ради №1-р від 04 січня 2021 року, що має інший предмет правовідносин між сторонами, який слід розглядати окремо від позовних вимог, заявлених у цій справі.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, дослідивши матеріали цивільної справи, заяву про забезпечення позову, її обґрунтування та додані до неї матеріали у їх сукупності, з`ясував фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, оцінивши докази, які мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, з урахуванням відсутності підстав ризиків невжиття заходів забезпечення позову, а також відсутності їх доказів, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, вид запропонованого забезпечення позову, який не стосується цього предмету спору, дійшов вірного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, про відмову у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову у визначений позивачем спосіб.

За таких обставин підстав для скасування ухвали суду та постановлення нової про задоволення заявленої заяви, як про це просить позивач, колегією суддів не встановлено.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала судом першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону, а тому підстав для її скасування чи зміни не вбачає.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 10 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко М.О. Макаров