Справа № 463/5206/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/811/323/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Матяш С.І.,

з участю - представника позивача адвоката Бідули Г.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Алєшко Андрія Сергійовича, на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третіх осіб: ОСОБА_3 , Львівського комунального підприємства «Господар» про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, зобов`язання до вчинення дій, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

у листопаді 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Львівське комунальне підприємство «№ 507» про усунення перешкод у здійснення права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння.

У подальшому, до участі у справі було залучено третю особу що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 за її заявою, та замінено ЛКП «№ 507» на ЛКП «Господар» в порядку правонаступництва на підставі ухвали Львівської міської ради № 2606 від 16.11.2017 року.

З врахуванням поданих позивачем заяв про збільшення та уточнення вимог, заяви про залишення частини позовних вимог без розгляду, в кінцевому ОСОБА_2 просила суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном - квартирою АДРЕСА_1 , та зобов`язати відповідача ОСОБА_1 : забезпечити вільний доступ до земельної ділянки для обслуговування зовнішньої стіни та фундаменту житлового будинку АДРЕСА_2 , прилеглій до земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , та демонтувати частину огорожі шириною на 1 метр від стіни будинку АДРЕСА_2 ; викорчувати перший ряд туй, які ростуть на відстані 0,6-0,4 метра вздовж зовнішньої стіни будинку АДРЕСА_2 , на земельній ділянці, призначеній для обслуговування будинку АДРЕСА_2 , прилеглій до земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , та викорчувати другий ряд туй на земельній ділянці будинковолодіння АДРЕСА_3 , які ростуть на відстані 2,9-2,7 метра від зовнішньої стіни будинку АДРЕСА_2 ; виконати роботи з просушування фундаменту житлового будинку АДРЕСА_2 , а саме: виконати роботи по влаштуванню траншеї вздовж стіни будинку на всю глибину закладання існуючого фундаменту зовнішньої стіни та провести просушування існуючого фундаменту вздовж стіни будинку АДРЕСА_2 на земельній ділянці, призначеній для обслуговування будинку АДРЕСА_2 , прилеглій до земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , та на земельній ділянці будинковолодіння АДРЕСА_3 ; не чинити перешкод і надати доступ ОСОБА_2 для проведення робіт по облаштуванню гідроізоляції на фундаменті та влаштування вимощення для відведення атмосферних опадів вздовж стіни будинку АДРЕСА_2 на земельній ділянці, призначеній для обслуговування будинку АДРЕСА_2 , прилеглій до земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , та на земельній ділянці будинковолодіння АДРЕСА_3 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь 60000,00 грн. відшкодування моральної (немайнової) шкоди, судові витрати по справі покласти на відповідача, в тому числі витрати щодо сплати судового збору, витрати на проведення експертного дослідження, судової експертизи та надання правничої (правової) допомоги.

Позов мотивовано тим, що відповідачем самовільно приєднано до земельну ділянку призначену для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 (є його прибудинковою територією) до наданої їй у приватну власність земельної ділянки, встановлено загорожу та обмежено будь-який доступ мешканцям будинку АДРЕСА_2 , в тому числі і позивачу, до ділянки необхідної для обслуговування будинку АДРЕСА_2 з боку будинковолодіння відповідача; понад 10 років до звернення до суду на земельній ділянці, призначеній для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 та земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності та є прилеглою до земельної ділянки призначеної для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 , всупереч вимог чинного законодавства України здійснено насадження двох рядів багаторічних зелених насаджень - декоративних дерев туй, один з яких у притул на відстані 0,6-0,4 м вздовж зовнішньої стіни будинку у якому знаходиться квартира позивача, що призводить до постійного намокання фундаменту і стін, порушує права та законні інтереси позивача, оскільки позивач та інші жильці будинку АДРЕСА_2 повністю позбавлені доступу до зовнішньої стіни власного будинку з боку будинковолодіння відповідача, в тому числі позбавляє можливості позивача користуватися належною йому на праві власності квартирою, оскільки проживання в ній є небезпечним для здоров`я тощо, а другий ряд багаторічних зелених насаджень - декоративних дерев туй, на відстані 2,9-2,7 м від зовнішньої стіни будинку АДРЕСА_2 , що суперечить вимогам ДБН України, що діяли у період вчинення відповідачем неправомірних дій ДБН 79-92 (які діяли з 01.04.1992 до 01.10.2005) та ДБН 360-92* (які діяли з 1992 до 2018), а також інших нормативних актів, якими врегульовано порядок насадження багаторічних зелених насаджень у містах, селищах та селах, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин відповідно до принципу застосування аналогії права та закону. Позивач зазначає, що тривале понад 10 років, нищення його приватної власності, що призводить до необхідності проводити майже щорічно ремонт квартири для забезпечення в ній санітарних норм для проживання, повне самоусунення відповідача від врегулювання спірного питання в досудовому порядку чи шляхом укладення мирової угоди при розгляді справи в суді призвело до заподіяння йому моральної (немайнової) шкоди.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30.09.2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Вирішено:

- усунути перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні права користування та розпорядження належним їй нерухомим майном - квартирою АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_1 : забезпечити вільний доступ до земельної ділянки для обслуговування зовнішньої стіни та фундаменту житлового будинку АДРЕСА_2 , прилеглій до земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , що належить відповідачу;

- демонтувати частину огорожі шириною на 1 метр від стіни будинку АДРЕСА_2 , яка розташована на земельній ділянці для обслуговування будинку АДРЕСА_2 ; викорчувати перший ряд туй, які ростуть на відстані 0,6-0,4 метра вздовж зовнішньої стіни будинку АДРЕСА_2 , на земельній ділянці, призначеній для обслуговування будинку АДРЕСА_2 , прилеглій до земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 ;

- викорчувати другий ряд туй на земельній ділянці будинковолодіння АДРЕСА_3 , які ростуть на відстані 2,9-2,7 метра від зовнішньої стіни будинку АДРЕСА_2 ; не чинити перешкод і надати доступ для проведення робіт з просушування фундаменту, облаштування гідроізоляції на фундаменті та влаштування вимощення для відведення атмосферних опадів вздовж стіни будинку АДРЕСА_2 на земельній ділянці для обслуговування будинку АДРЕСА_2 , прилеглій до земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 000 грн відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

В решті вимог позову - відмовити.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив представник відповідача - адвокат Алешко А.С.

В апеляційній скарзі зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд не повно та не всебічно дослідив обставини справи, у зв`язку з чим безпідставно визнав встановленими обставини, та не прийняв до уваги, що відповідачем не створено жодних перешкод позивачу у вільному доступі до прибудинкової території житлового будинку АДРЕСА_2 , в тому числі і для проведення робіт з просушування фундаменту, облаштування гідроізоляції на фундаменті та влаштування вимощення для відведення атмосферних опадів вздовж стіни будинку;

Так, на думку апелянта, ОСОБА_1 не може бути відповідачем щодо позовної вимоги про зобов`язання викорчування першого ряду туй, оскільки такі зелені насадження, які розміщені відповідачем, знаходяться на земельній ділянці, яка не передана відповідачу у власність та призначена для обслуговування житлового за адресою: АДРЕСА_2 (є його прибудинковою територією), і видалення таких зелених насаджень має здійснюватись у Порядку видалення дерев, кущів, газонів і квітників у населених пунктах, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2006 № 1045.

Крім того, на думку апелянта, вимога про викорчування другого ряду туй також не може бути задоволена, бо такі зелені насадження розміщені на земельній ділянці, яка передана відповідачу у власність, а ДБН України, на порушення яких посилається суд, які діяли на моменту насадження туй, вже втратили свою чинність; демонтаж огорожі, яка самовільно встановлена відповідачем та обмежила доступ позивача до земельної ділянки призначеної для обслуговування житлового за адресою: АДРЕСА_2 (є його прибудинковою територією), є крайнім заходом, а встановлення такої огорожі не порушує прав позивача і не обмежує йому доступу, інші способи доступу до вказаної земельної ділянки із ОСОБА_1 не погоджувалось.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, відповідачем заперечуєтеся як сам факт заподіяння позивачу моральної шкоди так і визначений розмір моральної шкоди, оскільки обґрунтування і її заподіяння і розміру не підтверджено жодними доказами.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволення позову відмовити.

В свою чергу, в травні 2022 року від представника позивача - адвоката Бідули Г.Д. надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Аналіз змісту відзиву на апеляційну скаргу свідчить про згоду із рішенням суду першої інстанції, представник сторони вважає його законним та обґрунтованим, таким, що постановлено за повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки якого відповідають встановленим обставинам, які підтверджені належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, з дотриманням вимог матеріального і процесуального права.

Просить залишити рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2021 року без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено та визнано доведеним судом першої інстанції, позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , яка знаходиться на першому поверсі триповерхового будинку, та зовнішня стіна квартири АДРЕСА_4 виходить на земельну ділянку для обслуговування вказаного будинку, яка є суміжною до земельних ділянок, на якій розміщений будинок АДРЕСА_3 , власником якого є відповідач ОСОБА_1 ; відповідач ОСОБА_1 також є власником суміжної земельної ділянки № НОМЕР_1 та земельної ділянки АДРЕСА_3 , які призначені для обслуговування житлового будинку.

Саме відповідачем на земельній ділянці, призначеній для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 та на власній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 , яка є прилеглою до земельної ділянки призначеної для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 , здійснено насадження двох рядів багаторічних зелених насаджень декоративних дерев туй; перший ряд туй висаджено відповідачем на земельній ділянці, яка не передана їй у власність і призначена для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 (є його прибудинковою територією), а другий ряд туй висаджено на належній відповідачу на праві власності земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 . При здійсненні відповідачем вказаного озеленення, ним самостійно приєднано частину земельної ділянки, призначеної для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 , до наданої їй у приватну власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом встановлення огорожі та обмеження доступу мешканцям будинку АДРЕСА_2 до ділянки, необхідної для обслуговування вказаного будинку, що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи № 022/19 від 26.06.2019, актами ЛКП «№ 507» від 08.06.2016 та даними висновку спеціаліста експертного будівельно-технічного дослідження № 09/03-16я від 04.04.2016.

Відтак, оскільки дії щодо самовільного приєднання призначеної для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 (є його прибудинковою територією) до наданої відповідачу у приватну власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом встановлення огорожі та обмеження доступу мешканцям будинку АДРЕСА_2 до ділянки, необхідної для обслуговування вказаного будинку, і насадження та прибудинковій території багаторічних зелених насаджень здійснено відповідачем, суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що відповідальність за наслідки таких дій, які призвели до порушення прав позивача покладається саме на відповідача ОСОБА_1 .

З огляду на вказане, посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 не може бути відповідачем щодо позовної вимоги про зобов`язання викорчування першого ряду туй, оскільки такі зелені насадження, які розміщені відповідачем, знаходяться на земельній ділянці, яка не передана відповідачу у власність та призначена для обслуговування житлового за адресою: АДРЕСА_2 (є його прибудинковою територією), і видалення таких зелених насаджень має здійснюватись у Порядку видалення дерев, кущів, газонів і квітників у населених пунктах, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2006 № 1045, є необґрунтованими та не спростовую правильних висновків суду першої інстанції.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2006 № 1045 затверджено «Порядку видалення дерев, кущів, газонів і квітників у населених пунктах» (далі Порядок № 1045), яким визначено процедуру видалення дерев, кущів, газонів і квітників (далі зелених насаджень) на території населеного пункту.

Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку № 1045, видалення зелених насаджень здійснюється у разі: виконання підготовчих і будівельних робіт на об`єктах відповідно до статей 35-37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»; знесення аварійних, сухостійних і фаутних дерев, а також самосійних і порослевих дерев з діаметром кореневої шийки не більш як 5 сантиметрів; ліквідації аварійної ситуації на інженерних мережах населеного пункту; відновлення світлового режиму в житловому приміщенні, що затіняється деревами; проведення ремонтних та експлуатаційних робіт в охоронній зоні повітряних ліній електропередачі, на трансформаторній підстанції і розподільному пункті системи енергопостачання, мережі водо-, теплопостачання та водовідведення, телекомунікаційній і кабельній електромережі; досягнення деревом вікової межі; провадження господарської діяльності на території розсадників з вирощування декоративних дерев та кущів; ліквідації наслідків стихійного лиха, аварійної та надзвичайної ситуації.

Як убачається із змісту позовних вимог, ОСОБА_2 звернулась до суду з вимогою про видалення зелених насаджень на прибудинковій території будинку АДРЕСА_2 не з підстав, вказаних у пункті 2 Порядку № 1045, а з підстав протиправності дій відповідача, яким самовільно здійснено озеленення прибудинкової території будинку з одночасним її самовільним приєднанням до земельної ділянки, належної на праві власності ОСОБА_1 .

За таких обставин, видалення зелених насаджень на прибудинковій території будинку АДРЕСА_2 підлягало у добровільному порядку відповідачем ОСОБА_1 самостійно або шляхом зобов`язання відповідача до вчинення таких дій, в тому числі і на підставі судового рішення, а не відповідно до Порядку № 1045.

Також, вказаний Порядок затверджено відповідно до статті 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів».

У статті 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначено, що благоустрій населених пунктів це комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля; територія - сукупність земельних ділянок, які використовуються для розміщення об`єктів благоустрою населених пунктів: парків, скверів, бульварів, вулиць, провулків, узвозів, проїздів, шляхів, площ, майданів, набережних, прибудинкових територій, пляжів, кладовищ, рекреаційних, оздоровчих, навчальних, спортивних, історико-культурних об`єктів, об`єктів промисловості, комунально-складських та інших об`єктів у межах населеного пункту; заходи з благоустрою населених пунктів - роботи щодо відновлення, належного утримання та раціонального використання територій, охорони та організації упорядкування об`єктів благоустрою з урахуванням особливостей їх використання; зелені насадження - деревна, чагарникова, квіткова та трав`яна рослинність природного і штучного походження на визначеній території населеного пункту.

Відповідно до статей 12, 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», суб`єкти у сфері благоустрою населених пунктів є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни. До об`єктів благоустрою населених пунктів належать: 1) території загального користування; а) парки (гідропарки, лугопарки, лісопарки, парки культури та відпочинку, парки - пам`ятки садово-паркового мистецтва, спортивні, дитячі, історичні, національні, меморіальні та інші), рекреаційні зони, сади, сквери та майданчики; б) пам`ятки культурної та історичної спадщини; в) майдани, площі, бульвари, проспекти; г) вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки; ґ) пляжі; д) кладовища; е) інші території загального користування; 2) прибудинкові території; 3) території будівель та споруд інженерного захисту територій; 4) території підприємств, установ, організацій та закріплені за ними території на умовах договору. До об`єктів благоустрою можуть належати також інші території в межах населеного пункту.

Відповідно до статей 14, 15 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», об`єкти благоустрою використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством. Утримання об`єктів благоустрою здійснюється органами державної влади та органи місцевого самоврядування можуть утворювати підприємства для утримання об`єктів благоустрою державної та комунальної власності. У разі відсутності таких підприємств органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень визначають на конкурсних засадах відповідно до закону балансоутримувачів таких об`єктів. Балансоутримувача, що здійснюватиме утримання і ремонт об`єкта благоустрою, який перебуває у приватній власності, визначає власник такого об`єкта благоустрою. Підприємство та балансоутримувач забезпечують належне утримання і своєчасний ремонт об`єкта благоустрою власними силами або можуть на конкурсних засадах залучати для цього інші підприємства, установи та організації.

З врахуванням аналізу вказаних правових норм, слідує, що прибудинкова територія, як об`єкт благоустрою, підлягає використанню відповідно до її функціонального призначення, а утримання такого об`єкту здійснюється органом державної влади або місцевого самоврядування через створені ними підприємства, балансоутримувачами чи їх власниками або користувачами.

Як встановлено матеріалами справи, озеленення прибудинкової території будинку АДРЕСА_2 не здійснювалось Львівською міською радою в особі її компетентних органів чи створених комунальних підприємства та мешканцями будинку відповідно до вищевказаних норм Закону України «Про благоустрій населених пунктів», насаджень зелених багаторічних рослин туй, на земельній ділянці, призначеній для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 (прибудинкової території будинку) здійснено відповідачем ОСОБА_1 самовільно.

З огляду на вказане, видалення зелених насаджень на земельній ділянці, призначеній для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 (прибудинкової території будинку), а саме першого ряду туй, які ростуть на відстані 0,6 - 0,4 м вздовж зовнішньої стіни будинку, розміщення яких здійснено всупереч вимогам Закону України «Про благоустрій населених пунктів», підлягає здійсненню особою, якою вчинено протиправні дії.

У зв`язку з чим, висновок суду першої інстанції про те, що позивач, як власник квартири у житловому будинку, є співвласником, в тому числі опорних конструкцій вказаного будинку та законним користувачем земельної ділянки, призначеної для обслуговування житлового будинку, яка є прибудинковою територією, та має право з врахуванням вимог статей 382, 391 ЦК України вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження вищевказаним майном, є правильним та відповідає обставинам справи.

Є необґрунтованим та не відповідає встановленим судом першої інстанції обставинам посилання апелянта на те, що позовна вимога про викорчування другого ряду туй також не підлягала задоволенню, бо такі зелені насадження розміщені на земельній ділянці, яка передана відповідачу у власність, а ДБН України, на порушення яких посилається суд, які діяли на моменту насадження туй, вже втратили свою чинність.

Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_1 не заперечує насадження саме нею двох рядів багаторічних зелених насаджень декоративних туй, в тому числі першого ряду впритул до стіни будинку АДРЕСА_2 .

Висновком судової будівельно-технічної експертизи № 022/19 від 26.06.2019 встановлено та не спростовано відповідачем наступне: факт самовільного влаштування відповідачем огорожі та насадження відповідачем першого ряду туй, які ростуть на відстані 0,6-0,4 м вздовж зовнішньої стіни будинку АДРЕСА_2 , на земельній ділянці, яка не передана у власність ОСОБА_1 та призначена для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 (є його прибудинковою територією); відсутність вільного доступу до земельної ділянки для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 , в тому числі і для виконання робіт по облаштуванню гідроізоляції на фундаменті та влаштування вимощення для відведення атмосферних опадів вздовж стіни будинку АДРЕСА_2 , для чого є необхідним викорчування першого ряду туй; невиконання вказаних робіт призводить до постійного замокання в квартирі позивача, у якій після виконання робіт необхідно провести відновлювальний ремонт; насадження другого ряду туй на відстані 2,9-2,7 м від зовнішньої стіни житлового будинку АДРЕСА_2 в супереч вимогам ДБН України.

Так, пунктом 2.18 ДБН 79-92 «Житлові будинки для індивідуальних забудовників України» (діючий з 01.04.1992 до 01.10.2005) і пунктами 3.8, 3.25 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень( діючий з 1992 до 2018), визначались нормативи щодо відстані розташування дерев до зовнішніх стін будівель та споруд та було встановлено, що стовбури дерев з діаметром крон до 5 м повинні бути розташовані від зовнішніх стін будівель та споруд на відстані 5 м від осіб стовбура. Вказані правові норми діяли у період насадження відповідачем другого ряду багаторічних зелених насаджень туй, на належній ОСОБА_1 на праві власності земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 .

Окрім цього, питання щодо відстані насадження дерев від зовнішніх стін будинку врегульовано і Правилами насаджень зелених насаджень у населених пунктом України (далі Правила № 105), затвердженими наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10.04.2006 № 105 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 27.07.2006 за № 880/12754, якими визначено правові та організаційні засади озеленення населених пунктів, спрямовані на забезпечення сприятливих умов життєдіяльності, та які є чинним.

Відповідно до пункту 1.3 Правил № 105, вони є обов`язковими для виконання всіма установами, підприємствами, організаціями та громадянами, які займаються проектування, створення, ремонтом і утриманням зелених насаджень, розташованих на територіях населених пунктів України, якими відповідно до пункту 2 Правил № 105 є дерева, чагарники, квіткова та трав`яна рослинність природного і штучного пошкодження на визначеній території населеного пункту, в томі числі і на присадибній земельній ділянці, якою є ділянка землі, що передається у власність городян для обслуговування житлового будинку.

Відповідно до пункту 8.12.7 Правил № 105, віддаль від будівель, споруд до дерев та чагарників наведено в додатку 3 «Відстань від будівель і споруд до дерев і чагарників», яким визначено, що стовбур дерева діаметром не більше 5 м має бути розміщено від зовнішніх стін будівель і споруд на відстані 5 м до осі дерева.

Таким чином, нормами чинного законодавства України з 1992 року по даний час чітко визначено відстань, на якій від будинку повинні знаходитися відповідні насадження, а саме - стовбур дерева діаметром не більше 5 м має бути розміщено від зовнішніх стін будівель і споруд на відстані 5 м до осі дерева.

З огляду на вказане висновок суду першої інстанції про те, що відповідач, реалізуючи свої права власника земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , та влаштовуючи другий ряд туй, хоча і на своїй земельній ділянці, однак в безпосередній близькості (2,9-2,7 м) від зовнішньої стіни житлового будинку АДРЕСА_2 , діяв всупереч вимогам вказаних норм ДБН України, які діяли у період вчинення ним таких дій, що негативно впливає на технічний стан фундаменту будинку, у якому розташована належна на праві власності квартира позивача, у зв`язку з чим порушення прав позивача можливо усунути лише у спосіб зобов`язання відповідача викорчувати також і другий ряд туй, розташованих на земельній ділянці ОСОБА_1 , є правильним та відповідає ефективності способу захисту прав позивача.

Не спростовує правильних висновків суду першої інстанції і посилання апелянта на те, що незаконним є рішення суду про демонтаж огорожі, яка самовільно встановлена відповідачем та обмежила доступ позивача до земельної ділянки призначеної для обслуговування житлового за адресою: АДРЕСА_2 (є його прибудинковою територією), оскільки це є крайнім заходом, а встановлення такої огорожі не порушує прав позивача і не обмежує йому доступу, інші способи доступу до вказаної земельної ділянки із ОСОБА_1 не погоджувалось.

Як зазначено вище, висновком судової будівельно-технічної експертизи № 022/19 від 26.06.2019 року відсутність вільного доступу до земельної ділянки для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 , в тому числі і для виконання робіт по облаштуванню гідроізоляції на фундаменті та влаштування вимощення для відведення атмосферних опадів вздовж стіни будинку АДРЕСА_2 , для чого є необхідним викорчування першого ряду туй. Відсутність вільного доступу до прибудинкової території житлового будинку АДРЕСА_2 зумовлено тим, що відповідачем самовільно приєднано прибудинкову територію до належної ОСОБА_1 на праві власності земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , та огороджено шляхом встановлення кам`яної суцільної огорожі з облаштуванням окремого та єдиного входу (хвіртки).

Відповідачем ОСОБА_1 не надано жодних доказів щодо вчинення нею дій спрямованих на усунення перешкод у доступі позивачу та іншим мешканцям житлового будинку АДРЕСА_2 до його прибудинкової території, в тому числі для обслуговування зовнішньої стіни та фундаменту будинку, у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що за встановлених обставин ефективним способом захисту прав позивача є забезпечення безперешкодного доступу до прибудинкової території житлового будинку, що є можливим лише шляхом демонтажу частини огорожі, яка встановлена відповідачем на земельній ділянці, призначеній для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 .

З врахуванням встановлених обставин, які не спростовано відповідачем, суд першої інстанції також пришов до правильного висновку, що відповідачем свідомо вчинено вказані дій щодо недобросовісного користування земельною ділянкою, закріпленою за належним їй на праві власності будинковолодінням АДРЕСА_3 , які призводять до порушення норм законодавства України, чинення перешкод позивачу і користування власністю, непов`язаних із позбавленням права володіння, заподіяння моральної шкоди, яке полягає у душевних стражданнях у зв`язку із тривалим понад 10 років, систематичним пошкодженням майна позивача.

Щодо заподіяння моральної шкоди та її розміру.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що:

за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі;

зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди;

у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини; завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи;

гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості;

по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2020 року у справі №372/2085/16-ц (провадження № 61-18385св19) зазначено, що: «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановивши, що позивачем доведено факт спричинення їй моральної шкоди, яка полягає у її душевних стражданнях у зв`язку з пошкодженням належного на праві власності майна, що триває протягом більш як 10 років, місцевий суд дійшов правильного висновку про стягнення моральної (немайнової) шкоди у розмірі 10 000,00 грн.

Статтею 41 Конституції України та пунктом 2 частини 1 статті 3, статтею 321 ЦК України визначено, що ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства. Статтею 92 Конституції України встановлено, що правовий режим власності визначається виключно законами України.

Статтею 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічна вимога закріплена у статті 319 ЦК України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти будь-які дії щодо свого майна, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства та не може використовувати своє право власності на шкоду правам громадян.

Статтею 103 ЗК України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок мають обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їхнього цільового призначення, за яких власникам і землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей, і які не перешкоджають їм використовувати земельні ділянки за цільовим призначенням. З практичного застосування, до категорії незручностей належать: зелені насадження (кущі та дерева), які ростуть на сусідній земельній ділянці або ж на межі земельних ділянок. Дерева здатні створювати тінь, а кущі розростатися, що в подальшому одному із власників сусідньої ділянки стане на заваді у вирощуванні сільськогосподарських культур.

Згідно статей 386, 391 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому моральної та матеріальної шкоди. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене в подальшому при здійсненні прав особи.

З огляду на вказане, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Вказане відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 712/2902/16-ц.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Colder v. the United Kingdom), пп. 2836. Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia». заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-П)».

Відтак, основним завданням судового захисту порушеного цивільного права або інтересу особи є припинення порушення її права чи інтересу та/або відновлення становища, яке існувало до порушення, а також усунення (ліквідація) негативних наслідків порушення права або інтересу. Вказане відповідає висновку, викладеному у пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17, у якому зазначено, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Крім того, у рішенні від 10.04.2008 року у справі «Вассерман проти Росії» Європейський суд з прав людини також наголосив на тому, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Статтею 13 ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщини та з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , підписану адвокатом Алєшко Андрієм Сергійовичем, залишити без задоволення

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 вересня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич