Справа № 308/3783/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2022 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Дегтяренко К.С. з участю секретаря судових засідань Чейпеш В.В., заявниці ОСОБА_1 , представника заявниці - адвоката Дудурич І.В., представника відповідача адвоката Орбан Н.Л. розглянувши заяву представника ОСОБА_1 адвоката Дудурич І.І. про вжиття заходів забезпечення позову до подачі позовної заяви, за участі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , органу опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Ужгородської міської ради,-

встановив:

21 березня 2022 року ., представник заявниці - ОСОБА_1 адвоката Дудурич І.В. звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з заявою про вжиття заходів забезпечення позову до подачі позовної заяви, за участі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , органу опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Ужгородської міської ради.

Заяву обґрунтувала тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб. Від вищевказаного шлюбу у сторін народилася дитина ОСОБА_3 , року народження. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 31.01.2017 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується. Вказаним рішенням дитину ОСОБА_3 залишено проживати разом із матір`ю ОСОБА_1 . Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23.08.2017 року, встановлено графік побачення батька ОСОБА_2 разом із дитиною ОСОБА_3 . Відповідач систематично порушував графік встановлений судом, що призводило до звернення в поліцію. 17.01.2022 року, з метою уникнення конфліктних ситуацій заявниця дозволила відповідачу, щоб дитина ОСОБА_3 тимчасово (на два тижні) пожив у відповідача в АДРЕСА_1 . Підчас перебування дитини у батька, Позивач систематично спілкувалася із дитиною по телефону. На початку лютого заявниця стала погано себе почувати, а 08.02.2022 року у неї виявлено КОВІД. З метою недопущення захворювання дитини, заявниця погодилася на продовження перебування дитини у батька. Період лікування тривав з 08.02.2022 року по 17.02.2022 року. В період лікування заявниця систематично спілкувалася із дитиною по телефону. Заявниця неодноразово зверталась до відповідача, щоб він повернув дитину, проте останній по телефону повідомив, що не буде повертати дитину, придумуючи різні підстави. 25.02.2022 року заявниця приїхала в Пацканьово, за місцем перебування дитини, проте Відповідач відмовився повертати дитину, у зв`язку з чим вона змушена була звернутись до органів поліції, однак жодної реакції не відбулось. Заявниця неодноразово робила самостійні спроби знайти дитину, проте вони не завжди приносили результат. Так, 14.03.2022 року позивач взнала, що дитина ОСОБА_3 знаходиться за адресою АДРЕСА_2 . Коли Позивач приїхала за вказаною адресою, двері відкрили сестра колишнього чоловіка ОСОБА_4 та батько ОСОБА_5 , проте відмовилися повертати дитину. Цього ж дня, 14.03.2022 року, Позивач викликала працівників поліції, однак дії працівників поліції не принесли результату. У зв`язку з наведеними обставинами заявниця змушена звертатись до суду із позовом про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Однак розуміючи, що спір може тривати довгий проміжок часу для підтримання емоційного зв`язку з дитиною вона змушена звернутись із вказаною заявою про забезпечення позову.

Заявниця та її представник в судовому засіданні заяву підтримали в повному обсязі, просили її задовольнити, посилаючись на мотиви у ній викладені. Додатково зазначили, що не можливість бачитись та проводити час один з одним негативно впливає, як на матір так і на дитину, та порушує їх права, вливає на зникнення контакту між матір`ю і дитиною.

Представник відповідача в судовому засіданні відносно задоволення заяви заперечила, посилаючись на письмові пояснення долучені до матеріалів заяви. Додатково зазначила, що зі слів відповідача заявниця негативно впливає на дитину та її психологічний стан. При цьому зазначила, що батько не заперечує, щоб заявниця бачилась із сином, однак дитина не хоче бачитись із матір`ю.

Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали заяви, суд прийшов до висновку про її часткове задоволення.

За положенням ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права, щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Норми статей 149, 150 ЦПК України регламентують, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника).

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому забезпечення позову не порушує принцип змагальності і процесуальної рівноправності сторін. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, серед яких у пункті 3 є встановлення обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних відносин.

Частиною десятою статті 150 ЦПК України встановлена заборона вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HANT v. UKRAINЕ, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

У справі, що розглядається, вирішуючи питання про необхідність застосування заходів забезпечення позову, судом встановлено, що між сторонами справи склалися стосунки, які позбавляють можливості позивача регулярно спілкуватися з дитиною, хоча після розірвання шлюбу між подружжям, дитину залишили проживати разом із матір`ю та на той час спору між батьками про місце проживання дитини не виникало. Заявниця не бачилась із своєю дитиною майже два місяці.

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до частин першої і другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що мати, яка на даний час вимушено проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Надані суду, представником відповідача доводи, в заперечення заяви про забезпечення позову, фактично стосуються вирішенню спору по суті.

Твердження представника відповідача, щодо не бажання дитини бачитись із матір`ю та психологічний вплив на дитину зі сторони матері, не підтверджені належними доказами, а випливають лише зі слів відповідача, в той час як зі слів матері, випливає протележне, тому вказані обставини мають бути встановлені судом під час вирішення справи по суті.

Суд, звертає увагу на те, що у таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про відібрання дитини від батька та повернення його матері, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю. А тому з метою запобігання втрати емоційного контакту матері з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про визначення місця проживання малолітньої дитини, суд вважає за необхідне застосування заходу забезпечення позову у спірних правовідносинах із дотриманням вимог законодавства, яким врегульовано правовий механізм забезпечення позову.

Про необхідність та важливість контакту дитини з кожним із батьків під час тривання судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини неодноразово наголошував у своїх рішеннях ЄСПЛ.

Так, у рішенні від 04 вересня 2018 року "Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії" (заява № 6221/14) ЄСПЛ вважав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіку відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, а тому допустимим є встановлення такого графіку до закінчення розгляду справи по суті, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до його приватного i сімейного життя.

Аналогічної позиції притримується у своїх постановах і Верховний суд, зокрема постанова КЦС ВС від 29.09.2021 у справі № 490/1087/21.

Здійснивши оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з урахуванням права матері на особисте спілкування з дитиною, відсутність випадків, які обмежують право на таке спілкування, а також враховуючи ту обставину, що між сторонами існує спір щодо місця проживання малолітнього сина і саме під час вирішення даного спору підлягають доведенню твердження позивача про неправомірну зміну місця проживання дитини, що не може бути вирішено під час розгляду заяви про вжиття заходів забезпечення позову, суд дійшов висновку про доцільність забезпечення позову шляхом зобов`язання відповідача надати заявниці можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при цьому суд при визначенні графіку зустрічей враховує інтереси дитини та її щоденний графік.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що заява підлягає частковому задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 4, 10, 89, 149-153, 157, 258-261, 354 ЦПК України, суд, -

постановив:

Заяву представника ОСОБА_1 адвоката Дудурич І.І. про вжиття заходів забезпечення позову до подачі позовної заяви, за участі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , органу опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Ужгородської міської ради задовольнити частково.

Вжити заходи забезпечення позову, а саме, зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , передавати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за наступним графіком зустрічей:

-щотижня: з 14.00 години кожної середи до 14.00 години кожної суботи:

-у вихідні дні: з 14.00 години кожної першої суботи до 20.00 години кожної першої неділі та з 14.00 години кожної третьої суботи до 20.00 години кожної третьої неділі.

При цьому суд роз`ясняє, що згідно ч. 4 ст. 152 ЦПК України у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів. У разі не здійснення заявником таких процесуальних дій, будуть підстави для скасування заходів забезпечення позову згідно ч. 13 ст. 158 ЦПК України.

Позивач (стягувач): ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (РНОКПП НОМЕР_1 ), що проживає за адресою: АДРЕСА_3 ;

Відповідач (боржник): ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 ), що проживає: АДРЕСА_4 ;

Ттретя особа,, що знаходиться за адресою: м. Ужгород, пл. поштова, 3.

Копію ухвали направити для виконання до Ужгородського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (площа Шандора Петефі, будинок 14, офіс 57, м. Ужгород, Закарпатська область) та учасникам справи для відома.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Учасник справи,якому повна ухвала суду не була вручена удень її проголошення або складення,має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Повний текст ухвали виготовлено та оголошено 01.04.2022 року о 16.00 год.

Суддя К.С. Дегтяренко