справа № 631/1328/21
провадження № 2/631/275/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2022 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Мащенко С. В.

за участю:

секретаря судового засідання Дядик С. В.

розглянувши усно у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 приміщення суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про стягнення аліментів на утримання матері дитини до досягнення дитиною трьох років»,-

в с т а н о в и в:

13 грудня 2021 року до Нововодолазького районного суду Харківської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про стягнення аліментів на утримання матері дитини до досягнення дитиною трьох років» (вхідний № 7078/21-вх), на обґрунтування якого позивач зазначила, що з 2019 року вона з відповідачем перебувала у фактичних шлюбних відносинах, від яких народилась дитина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Фактичні шлюбні відносини припинені, відповідач допомоги на утримання дитини не надає. Оскільки відповідач знаходиться в працездатному віці, працює, просила стягнути з нього на її користь аліменти на її утримання до досягнення дитиною трьох років, у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня пред`явлення цього позову (а. с. 1 - 2).

01.02.2022 року за вхідним № 684/22-вх ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву, в якому він просив позов задовольнити частково, а саме: стягнути аліменти на утримання матері дитини до досягнення останньою трьох річного віку в твердій грошовій сумі в розмірі 1500,00 гривень щомісяця. На обґрунтування своєї позиції зазначив, що дійсно вони із ОСОБА_1 проживали з 2019 року однією сім`єю, однак шлюб офіційно не реєстрували. Від цих відносин ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_3 . Спільне проживання з позивачем було припинено фактично в серпні 2021 року, коли ОСОБА_1 поїхала жити з дитиною до своїх батьків. Однак ОСОБА_2 не припинив бачитися зі своєю донькою ОСОБА_3 , проводив з нею вихідні дні. Також забезпечував продуктами харчування та іншими потрібними речами, проте чеки не зберігав. Крім того, за рішенням Нововодолазького районного суду в Харківській області від 20.09.2016 року він вже сплачує аліменти в розмірі 1/6 частину своїх доходів на користь першої дружини. Також він проживає разом з непрацездатними батьками, які перебувають у нього на утриманні. Окрім того, ОСОБА_1 звернулася до Нововодолазького районного суду Харківської області із позовом про стягнення аліментів на дитину в розмірі ј від усіх видів доходів до досягнення дитиною повноліття (а. с. 21 - 24).

Позивачем ОСОБА_1 04.02.2022 року за вхідним № 758/22-вх надано відповідь на відзив, в якій вона просила позов задовольнити, заперечуючи факт надання відповідачем ОСОБА_2 матеріальної допомоги у вигляді продуктів харчування або інших потрібних речей та наголошуючи на тому, що відповідач спілкується з дитиною дуже рідко. Також зазначила, що батьки відповідача отримують чималу пенсію у розмірі 7000,00 гривень (а. с. 38 - 39).

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила, однак надала заяву, зареєстровану за вхідним № 1079/22-вх від 17.02.2022 року, з клопотанням розглянути справу за її відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а. с. 55, 41).

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання теж не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, однак надав заяву, зареєстровану за вхідним № 1080/22-вх від 17.02.2022 року, в якій просив справу розглянути за його відсутності з урахуванням доводів, викладених у відзиві на позов (а. с. 55, 43).

Відповідно до змісту частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, а згідно з частиною 3 статті 211 цього ж кодексу особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання сторонами особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність.

Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому справа перебувала на розгляді належного та повноважного суду.

Крім того, згідно з приписами частин 1 та 2 статті 274 Цивільного процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: малозначні справи, справи, що виникають з трудових правовідносин, а також будь-які інші справи, віднесені до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині 4 цієї норми права, а саме:

1) тих, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя;

2) щодо спадкування;

3) щодо приватизації державного житлового фонду;

4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу;

5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

6)інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.

При цьому частина 6 статті 19 зазначеного вище цивільного процесуального кодифікованого закону України визначає, що малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);

4) справи про розірвання шлюбу;

5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З огляду на предмет позову та відповідно до приписів пункту 1 частини 1 статті 274 й пункту 3 частини 6 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, а також згідно із змістом частини 1 статті 279 цього ж кодифікованого акту України розгляд справи здійснювався у порядку спрощеного позовного провадження за правилами, встановленими цим кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними в главі 10 вказаного кодексу України.

Також, суд на підставі приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

Одночасно із цим, згідно частини 2 статті 77 та частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Отже, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю.

Відповідно до Свідоцтва про народження (серії НОМЕР_1 ), виданого 03.06.2020 року Виконавчим комітетом Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 03.06.2020 року складено відповідний актовий запис № 27, та її батьками зазначені громадяни України: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а. с. 6).

Цим документом доведено судові факт походження дитини від сторін по справі.

З Довідки про те, що дитина проживає та знаходиться на повному утриманні одного з батьків, виданої начальником відділу центру надання адміністративних послуг Нововодолазької селищної ради Харківської області за вихідним № 04.05-22/702 від 02.12.2021 року, убачається, що ОСОБА_1 зареєстрована та фактично проживає за адресом: АДРЕСА_1 ,- та разом із нею проживає її донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 7).

Згідно з довідкою, виданою УСЗН Харківської РДА 07.12.2021 року під № 147, ОСОБА_1 , яка проживає за адресом: АДРЕСА_2 ,- знаходиться у них на обліку та отримує щомісяця одноразову допомогу при народженні 1-єї дитини в розмірі 860,00 гривень (а. с. 8).

Наведеним доведено, що малолітня дитини мешкає разом із позивачем, яка здійснює догляд за дитиною у віці до трьох років та щомісяця отримає допомогу від держави на її утримання як першої дитини у сумі 860,00 гривень.

Довідкою про заробітну плату та утримані аліменти, виданою Головним управлінням Державної податкової служби у Харківській області 01.02.2022 року та зареєстрованою за вихідним № 25/С/20-40-10-02-07, зафіксований факт отримання ОСОБА_2 , який працює головним держаним інспектором, заробіток за 2020 рік у загальному розмірі 221075,09 гривень, з якого сплачено 44491,37 гривень аліментів та за 2021 рік у загальному розмірі 257467,89 гривень, з якого сплачено 34550,51 гривень аліментів (а. с. 44).

Відповідно до рішення Нововодолазького районного суду Харківської області, ухваленого 20.09.2016 року в межах справи з єдиним унікальним № 631/1508/16-ц (провадження № 2/631/757/16) за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_2 сплачує ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.08.2016 року й до досягнення дитиною повноліття (а. с. 25 - 27).

Як убачається з копії паспорту ОСОБА_6 (серії НОМЕР_2 ), виданого 13.09.2000 року Нововодолазьким РВ УМВС України в Харківській області, вона зареєстрована за адресом: АДРЕСА_3 (а. с. 28 - 29).

З пенсійного посвідчення № НОМЕР_3 (серії НОМЕР_4 ), виданого 12.08.2015 року довічно, вбачається, що ОСОБА_6 є пенсіонером за віком (а. с. 31).

Відповідно до копії паспорту ОСОБА_7 (серії НОМЕР_5 ), виданого 20.09.2000 року Нововодолазьким РВ УМВС України в Харківській області, він зареєстрований за адресом: АДРЕСА_3 (а. с. 28 - 29).

Згідно з пенсійним посвідченням № НОМЕР_6 (серії НОМЕР_7 ), виданим 25.10.2017 року довічно, ОСОБА_7 є пенсіонером у зв`язку з інвалідністю за загальним захворюванням (а. с. 30).

З копії паспорту ОСОБА_2 (серії НОМЕР_8 ), виданого 29.09.2000 року Нововодолазьким РВ УМВС України в Харківській області, він зареєстрований за адресом: АДРЕСА_3 та перебуває у шлюбі з 29.08.2015 року (а. с. 28 - 29).

Наведеним доведено, що відповідач перебуває у зареєстрованому шлюбі не з позивачем, мешкає за одним адресом із своїми батьками, що є пенсіонерами, отримує щомісячний дохід з якого сплачує аліменти за рішенням суду на утримання своєї дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення нею повноліття.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно з частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями) та Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року (із змінами та доповненнями).

Так, відповідно до положень частини 1 статті 1 та частини 1 статті 2 Сімейного кодексу України зміст майнових прав та обов`язків батьків і дітей, а також регулювання майнових відносин між батьками та дітьми визначається зазначеним кодексом.

При цьому, загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Відтак, частиною 9 статті 7 Сімейного кодексу України обумовлено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

На підстави норми права, яка закріплена у частині 2 статті 91 вказаного кодексу жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин 2 - 4 статті 84 та статей 86 і 88 цього кодексу.

Отже, вказана норма матеріального права закріплює особливий вид права жінки та обов`язок чоловіка на її утримання під час вагітності та у разі проживання з нею їх дитини. Зазначена особливість полягає саме у строковості дії, незалежно від того, чи перебували або перебувають вони у зареєстрованому шлюбі.

Таким чином, у відповідності до приписів частини 2 та 4 статті 84 Сімейного кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи працює вона і незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Системне тлумачення вище наведених норм свідчить про те, що для виникнення права на утримання потрібна сукупність умов:

1)проживання з жінкою (чоловіком) дитини, яка не досягла трьох років;

2)походження дитини від жінки, чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою (кровне споріднення) або наявність між ними іншого юридичного значущого зв`язку (усиновлення);

3)можливість другої сторони надавати матеріальну допомогу.

З урахуванням вимог справедливості та розумності будь-який суб`єкт приватного права безумовно спрямовує на споживання лише такі доходи, які становлять приріст його майна (заробітна плата, гонорари, плата за надання послуг, доходи від процентів по депозитам, орендна плата тощо).

Таким чином, у відповідності до вимог статті 80 Сімейного кодексу України, вирішуючи питання про спосіб та розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, суд вважає за необхідне визначити їх розмір у виді 1/6 частини його заробітку (доходу) щомісяця, з урахуванням його матеріального становища, доходів та витрат, що він несе, зокрема, щодо утримання малолітньої дитини позивача та іншої малолітньої дитини відповідача від іншої жінки, проживання з ним за одним адресом батьків - пенсіонерів.

Приймаючи до уваги викладені обставини, з урахуванням позиції сторін у справи, їх стану здоров`я, сімейного та майнового положення, визнання позову відповідачем частково, наявність доказів щодо існування інших дітей та осіб, які мають право на отримання аліментів від відповідача, суд вважає, що аліменти на утримання непрацездатної жінки, з якою проживає їх із відповідачем малолітня дитина у віці до трьох років, тобто ОСОБА_1 , необхідно встановити у частковому відношенні, а саме: в розмірі 1/6 частини від заробітку (доходу) відповідача ОСОБА_2 .

До аналогічних правових висновків дійшов й Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїх постановах, прийнятих 21.01.2022 року в межах справи з єдиним унікальним № 756/82/18(провадження № 61-19113св21) та 03.11.2021 рокув межах справи з єдиним унікальним № 487/5798/20 (провадження № 61-13023св21).

Окрім того, статтею 129 Конституції України визначені основні засади судочинства, однією з яких, з огляду на зміст пункту 3 частини 2 вказаної норми права, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості.

Аналогічні за своїм правовим змістом норми містяться й у частинах 1 і 3 статті 12, а також частині 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна з яких повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

При цьому, у відповідності до змісту частини 6 статті 81 наведеного вище процесуального кодифікованого закону, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, нормативно закріплений принцип змагальності сторін полягає у прояві змагальної ініціативи та активних дій усіх осіб, які беруть участь у справі. Саме цей принцип забезпечує повноту дослідження судом обставин кожної судової справи.

Також, з огляду на зміст частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Відтак, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, прямо передбачених законом.

Крім того, як обумовлено пунктом 2 частини 1 статті 43 та частиною 1 статті 49 цивільного процесуального кодифікованого закону України учасники справи, зокрема, сторони у цивільній справі, користуються рівними процесуальними правами щодо подання доказів, участі у їх дослідженні та у доведеності перед судом їх переконливості.

Вони зобов`язані самостійно визначити коло фактів, на які слід посилатись як на підставу своїх вимог чи заперечень, а також доказів, що містять інформацію про предмет доказування у справі, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України).

Проте, як роз`яснює частина 2 статті 78 вказаного кодексу, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Одночасно із цим, виходячи з засад змагальності сторін у справі, свободи у наданні ними своїх доказів та у доведеності їх переконливості перед судом, ураховуючи усе вищенаведене, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу в справі окремо, і їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що відповідач не довів у процесуальний спосіб обставини, які б свідчили про те, що він не має можливості надавати матеріальну допомогу на утримання позивача до досягнення їх сумісною дитиною трьох років.

Ухвалюючи рішення, суд також не бере до уваги прохання відповідача щодо стягнення аліментів на користь позивача у твердій грошовій суми з огляду на таке.

Відповідно до вимог частини 1 статті 80 Сімейного кодексу України, аліменти присуджуються одному із подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

В частині 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України імперативно зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, суд ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 25.11.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 523/2927/18 (провадження № 61-13820св19),- де суд зробив висновок про те, що визначення способу отримання аліментів (в твердій грошовій сумі чи частці) залежить тільки від вибору одержувача аліментів (позивача). При цьому для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі не має значення, що, зокрема: платник аліментів одержує заробіток (дохід) повністю або частково в іноземній валюті; або має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі.

Відтак, з огляду на положення частини 2 статті 80 Сімейного кодексу України розмір аліментів, тобто частка заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти, визначається судом.

Проте, оскільки ОСОБА_1 , звертаючись до суду із цим позовом просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти саме у частці від усіх видів його заробітку (доходів), суд не має законних підстав змінити спосіб їх отримання на власний розсуд або на прохання відповідача.

При цьому, суд враховує, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позовної заяви (частина 1 статті 79 Сімейного кодексу України).

З огляду на таке, суд вважає за необхідне визначити, що аліменти на утримання матері дитини, слід присудити щомісяця, від дня пред`явлення цього позову й до досягнення дитиною трьох років.

За досліджених обставин, з урахуванням наведених норм матеріального права та фактичних даних справи, які мають суттєве значення для її вирішення за суттю, зокрема, віку, стану здоров`я, матеріального становища платника аліментів, наявність у нього інших отримувачів аліментів у виді малолітньої дитини від шлюбу, його проживання з батьками-пенсіонерами, суд приходить до переконання, що все ж таки існують умови, які є необхідними для виникнення права ОСОБА_1 на утримання від ОСОБА_2 , передбачене частиною 2 статті 91 і частиною 2 статті 84 Сімейного кодексу України, а тому її позовні вимоги слід задовольнити повністю та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 13.12.2021 року, до досягнення їх сумісною дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років.

На підставі приписів пункту 1 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про стягнення аліментів на утримання матері дитини до досягнення дитиною трьох років» суд вважає за необхідне вирішити згідно підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат.

Так, відповідно до вимог частини 1 статті 141 зазначеного цивільного процесуального кодифікованого закону України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, частиною 6 цієї ж норми процесуального права визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приписи частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року (із змінами та доповненнями), який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення.

Положеннями статті 1 зазначеного Закону визначено, що судовий збір - це збір, який справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат.

Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 3 вказаного вище нормативно-правового акту, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України.

На підставі приписів частини 1, абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (із змінами та доповненнями) за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду.

Із зазначеним позовом ОСОБА_1 звернулась до суду у 2021 році.

Пунктом 9 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями) визначено, що розмір прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для основних соціальних і демографічних груп населення визначається Законом про Державний бюджет України.

Відповідно до приписів абзацу 3 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» № 1082-IX від 15.12.2020 року з 01 січня 2021 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлений в сумі 2270 гривень, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинна була б сплатити судовий збір у розмірі 908,00 гривень, виходячи з розрахунку: 2270 гривень х 0,4 = 908,00 гривень.

Однак на підставі приписів пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» вона як позивач у справі про стягнення аліментів звільняється від сплати судового збору.

Відтак, ухвалюючи рішення та задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд доходить й до висновку про те, що з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути в доход держави судовий збір у сумі 908,00 гривень.

Ухвалюючи рішення, суд також зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04).

На підставі викладеного, керуючись статтями 125 і 129 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); статтею 17 і пунктом 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; статтями 2, 7, 79 - 80, 84 і 91 Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року (із змінами та доповненнями); абзацом 3 статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» № 1082-IX від 15.12.2020 року (із змінами та доповненнями); постановами Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, прийнятими 21.01.2022 року в межах справи з єдиним унікальним № 756/82/18(провадження № 61-19113св21), 03.11.2021 рокув межах справи з єдиним унікальним № 487/5798/20 (провадження № 61-13023св21) та 25.11.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 523/2927/18 (провадження № 61-13820св19) та статтями 1 - 5, 10 - 13, 17 - 19, 23, 43, 49, 76 - 82, 89, 133, 141, 211, 214, частиною 1 статті 223, пунктом 2 частини 1 та частиною 3 статті 258, статтями 259, 263 - 265, 267, 268, частинами 5 та 11 статті 272, частинами 1 і 2 статті 273, статтями 274 - 279, частиною 1 статті 352, статтями 354, 355 та пунктом 1 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями), -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про стягнення аліментів на утримання матері дитини до досягнення дитиною трьох років» задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , аліменти на утримання матері дитини до досягнення дитиною трьох років,- у розмірі 1/6 (однієї шостої) частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісяця, починаючи з 13.12.2021 року, до досягнення дитиною трьох років.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 гривень (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання матері дитини до досягнення дитиною трьох років у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну його частини (скорочене рішення) - в той же строк з дня складання повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано, а у разі подання - після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення, що набрало законної сили, обов`язкове для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються при проголошенні рішення:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання чи перебування ( АДРЕСА_4 ), реєстраційний номер облікової картки платника податків ( НОМЕР_9 ), паспорт громадянина України (серії НОМЕР_10 );

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання чи перебування ( АДРЕСА_5 ), реєстраційний номер облікової картки платника податків ( НОМЕР_11 ), паспорт громадянина України (серії НОМЕР_8 , виданий Нововодолазьким РВ УМВС України в Харківській області 29.09.2000 року).

Скорочене рішення було ухвалено шляхом прийняття, складено за допомогою комп`ютерного набору та підписано суддею у нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Повне рішення складено з урахуванням приписів частини 3 статті 124 Цивільного процесуального кодексу України за допомогою комп`ютерного набору та підписано суддею в одному примірнику 10 жовтня 2022 року.

Суддя С. В. Мащенко