РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2022 року

м. Рівне

Справа № 570/3362/21

Провадження № 22-ц/4815/977/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ВУСО",

розглянув в порядку письмового провадження в м. Рівне апеляційну представника ОСОБА_1 адвоката Ізгоєвської А.О. на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 17 травня 2022 року, ухвалене в складі судді Красовського О.О., повний текст якого складено 20 травня 2022 року у справі № 570/3362/21,

в с т а н о в и в :

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 22 год. 00 хв. на автодорозі Устилуг-Луцьк-Рівне в напрямку м. Рівне на 134 км в межах Рівненського району Рівненської області відбулася ДТП, у якій автомобіль "МАН" номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , внаслідок чого пішохід загинув на місці пригоди. Вказує, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «МАН» державний номерний знак НОМЕР_1 була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ9013509, що діяв на дату завдання такої шкоди.

Оскільки, відповідальність водія за спричинену шкоду третім особам застрахована позивач вважає, що у неї, як у матері потерпілого, виникло право на стягнення страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, тому просить суд стягнути з відповідача на її користь 138 694,00 грн. страхового відшкодування, пов`язаного із смертю потерпілого.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 17 травня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «ВУСО» 8000 (вісім тисяч) грн. судових витрат (витрати на професійну правничу допомогу).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження перебування на утриманні померлого та потреби у матеріальній допомозі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Покликається на те, що суд першої інстанції не дослідив зібрані у справі докази. Зокрема, суд не надав належної оцінки довідкам від 17 липня 2019 року № 2928 та № 2927, виданих виконавчим комітетом Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області, які підтверджують факт перебування позивачки на утриманні сина - ОСОБА_3 до дня його смерті. Позивачка, ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягла пенсійного віку, є непрацездатною особою.

Зазначає, що право на отримання страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, мають не тільки особи, які фактично перебували на утриманні померлої особи, а й ті, які мають таке право на утримання за законом. Відповідно до частини першої статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Вказане положення закону не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

Вказує, що отримання позивачкою пенсії, яка є більшою за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що вона не потребує матеріальної допомоги, адже є інші обставини, які дають таке право.

Покликається на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах: від 13 березня 2019 року у справі № 643/207/16-ц, провадження № 61-33638св18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19-ц, провадження № 61-320св20, які місцевим судом не враховано.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує доводи останньої просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без зміни.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення не відповідає.

Установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 22 год. 00 хв. на автодорозі Устилуг-Луцьк-Рівне в напрямку м. Рівне на 134 км в межах Рівненського району Рівненської області відбулася дорожньо-транспортна пригода (надалі -ДТП), у якій автомобіль «МАН» державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , унаслідок чого останній від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди.

Відповідно до свідоцтва про смерть від 09 травня 2019 року серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач є матір`ю загиблого ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_3 .

Станом на дату ДТП відповідальність водія транспортного засобу автомобіля «МАН» державний номерний знак НОМЕР_1 була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ9013509, який діяв на момент настання ДТП станом на 06.05.2019 року.

13.02.2020 року ПрАТ «СК «ВУСО» здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 61306 грн. з яких: 11230 грн. відшкодування витрат понесених на поховання та 50076 грн. компенсація моральної шкоди. Проте шкода, пов`язана із втратою годувальника, внаслідок смерті сина, заподіяна матері загиблого ОСОБА_1 , у розмірі 138694 грн. (в межах ліміту) не відшкодована.

Із посвідчення № НОМЕР_4 вбачається, що ОСОБА_1 призначено пенсію за віком 27.09.2006 року.

Відповідно до довідки від 17 липня 2019 року № 2927, виданою виконавчим комітетом Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області, ОСОБА_3 проживав без реєстрації в будинку за адресою: по АДРЕСА_1 та на момент своєї смерті мав такий склад сім`ї: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 матір, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 брат.

Згідно з довідкою від 17 липня 2019 року № 2928, виданою виконавчим комітетом Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , до дня смерті постійно проживав по АДРЕСА_1 разом із матір`ю - ОСОБА_1 , за якою здійснював постійний сторонній догляд і яка знаходилася на його утриманні.

Згідно з відповіді Головного управління Державної податкової служби у Рівненській області від 31.01.2022 № 516/5/17-00-12-01-04 облікова картка платника податку ОСОБА_3 , який помер, закрита ІНФОРМАЦІЯ_5 . Інформація про доходи, отримані від податкових агентів за ф. 1 ДФ за період з 1 січня 2018 по 31 грудня 2019 року відсутня.

Згідно з довідкою головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 24 січня 2022 року № 0430/04-04-16 розмір пенсії ОСОБА_1 за травень 2019 року становив 1877,68 грн.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із статтею 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Положення цієї статті кореспондується з частиною першою статті 16 Закону України «Про страхування», за змістом якої договір страхування це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті Закону України «Про страхування» страховим ризиком є певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання, а страховим випадком подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

За вимогами статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

Згідно із частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.

Відповідно статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

Зазначена стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 643/207/16-ц (провадження № 61-33638св18) зазначив, що законом не встановлено чіткого переліку документів на підтвердження факту перебування особи на утриманні потерпілого, тому необхідно дійти висновку, що такими документами можуть бути, в тому числі, надана довідка житлово-експлуатаційної організації з місця проживання (реєстрації) або довідка органу місцевого самоврядування про перебування на утриманні чи про спільне проживання із заявником.

Умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

Водночас, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19) під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Висновок застосування норм права в подібних правовідносинах, викладений в Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 742/554/19-ц (провадження № 61-20355св19).

Звернення потерпілого до страховика із заявою про здійснення страхового відшкодування є позасудовою процедурою здійснення страхового відшкодування, яка загалом не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування. Особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду. Законом не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування.

У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до ст. 36 Закону, та не позбавлений можливості за відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.

Така позиція суду відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 05.02.2020 у справі № 748/1893/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 465/4287/15.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно п. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Звертаючись до суду з позовом кожна особа має вчиняти кожну дію виважено та розсудливо, оцінюючи власні правові перспективи, виходячи з реалізації таких принципів цивільного судочинства як принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, надавши суду усі необхідні та достатні докази на обґрунтування власної правової позиції.

Звертаючись до суду позивач просить відшкодувати шкоду, заподіяної смертю потерпілого пов`язаного із втратою годувальника в розмірі 150228,00 грн, із розрахунку 4 173 грн (розмір мінімальної заробітної плати станом на 2019 рік) х 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі.

Ліміт страхового полісу складає 200000 грн.

Убачається, що ОСОБА_1 перебувала на утримані померлого сина - ОСОБА_3 , що підтверджується довідками від 17 липня 2019 року № 2928 та № 2927, виданих виконавчим комітетом Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області, вона досягла пенсійного віку, є непрацездатною особою, потребує постійної сторонньої допомоги, а тому відповідно до статей 1187, 1200 ЦК України та статей 6, 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на її користь підлягає стягненню страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника.

Враховуючи, що відповідачем не було здійснено виплату страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника у сумі - 138694 грн., а тому вказана страхова виплата підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Таким чином, у справі, що переглядається, суд першої інстанції, встановивши, що позивач є непрацездатною в силу свого віку, передчасно відмовив у задоволенні позову про відшкодування шкоди відповідно до пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та дійшов помилкового висновку про відсутність у позивача потреби у матеріальній допомозі лише з тих підстав, що вона отримує пенсію.

Дійшовши формального висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку із отриманням позивачем пенсії, суд першої інстанції не надав оцінки доказам, поданим нею на доведення обставин права на утримання від померлого.

При цьому суд першої інстанції надав оцінку доказам у контексті з`ясування питання, чи перебувала позивач на утриманні ОСОБА_3 на момент її смерті, однак, відповідно до статті 1200 ЦК України право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які не тільки були на утриманні померлого, а й особи, які мали на день смерті право на одержання від нього утримання.

Наведене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 13 березня 2019 року у справі № 643/207/16-ц, провадження № 61-33638св18; від 06 травня 2020 року у справі № 742/554/19-ц, провадження № 61-20355св19; від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19-ц, провадження № 61-320св20, які судом апеляційної інстанції безпідставно не враховано.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, внаслідок неправильно наданої оцінки наявним в матеріалах справи доказам та неправильного застосування норм матеріального права дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», з ПрАТ «СК «ПЗУ «Україна» в дохід держави за подання позивачем позову та апеляційної скарги підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3467,35 (1386,94+2080,41) грн.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ізгоєвської А.О. задовольнити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 17 травня 2022 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" на користь ОСОБА_1 138694,00 грн. страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" в дохід держави судовий збір в розмірі 3467,35 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 22 вересня 2022 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.