ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5858/22 Справа № 201/187/21 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї НИ

21 вересня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Біндюгіна Мар`яна Олександрівна про визнання правочину недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

11 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, визначивши третіми особами без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Дніпровського МНО Біндюгіну М.О. (том 1 а.с. 2-7).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (третя особа - ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Біндюгіна М.О.) про визнання правочину недійсним - задоволено. Визнано недійсним договір дарування № 456 від 14 червня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Біндюгіною Мар`яною Олександрівною, зареєстрований у реєстрі за № 456, стосовно нежитлового приміщення, реєстраційний номер 101, загальною площею 443,3 кв. м у житловому будинку літ А-10 за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення № 100 (цокольний поверх 1-3, 1 поверх 4-42 І-ІІ, а4 - у загальному користуванні ганок). Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 681,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 681,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЦПК України зустрічне забезпечення, застосоване ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.03.2021р. шляхом внесення ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі 15 000,00 грн. за реквізитами: Одержувач ТУ ДСА в ГУ ДКСУ, , р/р UА0017442, банк: Державна казначейська служба України, м. Київ, згідно чеку АТ «Укрпошта» ВПЗ 51939 від 04.03.2021р., скасовується після набрання законної сили рішенням суду (том 3 а.с.60-68).

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до прийняття помилкового рішення суду, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким, відмовити в задоволені позовних вимог (том 3 а.с.70-77).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.09.2015 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 укладений оформлений розпискою договір позики, на підставі якого позивач передав у борг ОСОБА_4 582 464,00 доларів США. На зворотному боці розписки дружина позичальника ОСОБА_2 надала письмову згоду чоловіку на отримання позики, також підтвердила згоду на передання в заставу у якості забезпечення повернення коштів всього майна, яке перебуває у спільній сумісній власності з чоловіком (том 1 а.с. 8).

ОСОБА_1 у жовтні 2016 року звернувся до суду із позовом про стягнення боргу.

З Єдиного державного реєстру судових рішень судом перевірено, що рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03.08.2018 року по справі № 187/998/16-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 03.09.2015 року у загальному розмірі 576 641,31 доларів США, що згідно з офіційного курсу Національного банку України станом на 12.06.2018 року еквівалентно 15 045 321,41 грн., що включає: основну суму боргу у розмірі 382 464,00 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 12.06.2018 року еквівалентно 9 978 982,96 грн.; проценти за користування позикою у розмірі 175 196,94 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 12.06.2018 еквівалентно 4 571115,92 грн.; три проценти річних у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання у розмірі 18 980,37 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 12.06.2018 еквівалентно 495 222,52 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_1 (третя особа: ОСОБА_2 ) про стягнення заборгованості та визнання грошового зобов`язання припиненим та зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (третя особа: ОСОБА_4 ) про визнання зобов`язання припиненим - відмовлено у повному обсязі.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12.03.2020 року рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03.08.2018 року скасоване лише в частині солідарного стягнення судових витрат та ухвалено в цій частині нове рішення про стягнення судового збору з кожного із відповідачів. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 05.10.2020 року рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03.08.2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12.03.2020 року залишено без змін (том 1 а.с. 9-25).

Під час розгляду справи судом першої інстанції ухвалою суду від 13.06.2018 року залучено до участі у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, співвідповідача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Прийнято до розгляду заяву подану представником позивача ОСОБА_5 про збільшення позовних вимог за первісним позовом та про зміну предмету первісного позову від 12.06.2018 року. Указана ухвала постановлена за участю представника позивача ОСОБА_5 і представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 том 1 а.с. 31 - 35).

Судом з Єдиного державного реєстру судових рішень установлено, що ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 14.06.2018 року (тобто наступного дня після залучення ОСОБА_2 співвідповідачем) за заявою представника ОСОБА_1 вжито заходи забезпечення позову до вирішення спору по суті шляхом накладення арешту на спірне нежитлове приміщення, реєстраційний номер майна: 20483473, дата внесення запису: 08.04.2009 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно, технічний опис майна: в житловому будинку літ.А-10 нежитлове приміщення 100, загальною площею: 443,30 кв.м.

Як видно із наданої представником відповідачки копії Журналу підготовчого судового засідання за 13.06.2018 року, розгляд справи відбувався, серед іншого, за участю представників ОСОБА_4 - ОСОБА_6 і ОСОБА_7 (том 3 а.с. 9-18).

Листом від 18.06.2018 року Морозу і його представнику ОСОБА_6 направлено копію вказаної ухвали (том 3 а.с.19).

Як вказує представник відповідачки ОСОБА_2 , про залучення її у якості співвідповідача по даній справі їй стало відомо лише 07.07.2018 року. 12.07.2018 року ОСОБА_2 сплатила судовий збір і 13.07.2018 року звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання зобов`язання припиненим (том 3 а.с. 24-25).

Як видно з мотивувальної частини рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області, задовольняючи вимоги про солідарне стягнення боргу з ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , суд виходив із того, що 11.11.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. Відповідно до змісту договору позики від 03.09.2015 року ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , підтвердила, що кошти за даною розпискою отримані її чоловіком за її згодою.

Також ОСОБА_2 підтвердила свою згоду на передачу в заставу у якості забезпечення повернення коштів за даною розпискою свого майна, що знаходиться у спільній сумісній власності з ОСОБА_4 . Під даними текстом ОСОБА_2 проставлено її власноручний підпис.

Верховний Суд, погоджуючись із рішеннями суду першої та апеляційної інстанції, посилався на висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) про те, що «відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Отже, усуваючи наведений законодавчий недолік, Велика Палата Верховного Суду погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами». 03.09.2015 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 позику у розмірі 382 464 доларів США строком до 15.10.2016 року. При цьому суди встановили, що на момент укладення цього договору ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , яка до того ж у розписці письмово надала згоду на отримання позики. Установивши, що позичальник у визначений строк не повернув позикодавцеві грошові кошти, суди зробили обґрунтовані висновки про солідарне стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 суми позики, відсотків за користування позикою і трьох відсотків річних.

Наступного дня після винесення ухвали про залучення ОСОБА_2 до участі у справі в якості співвідповідача (13.06.2018 року), 14.06.2018 року ОСОБА_2 укладено договір дарування № 456, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Біндюгіною М.О., за яким передала у дар ОСОБА_3 належний їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 25.02.2009 року, об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, реєстраційний номер 101, загальною площею 443,3 кв.м у житловому будинку літ. А-10 за адресою: АДРЕСА_2 (цокольний поверх 1-3, 1 поверх 4-42 І-ІІ, а4 - у загальному користуванні ганок) (том 4 а.с. 74).

Та обставина, що ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_2 учасниками справи не заперечується.

На виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова М.О. перебуває виконавче провадження № 63814711 з виконання рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області у справі № 187/998/16-ц (виконавчий лист виданий 09.04.2020 року). Постановою приватного виконавця від 16.12.2020 року призначено суб`єкта оціночної діяльності (том 1 а.с. 93-97).

З матеріалів справи видно, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_4 і ОСОБА_2 умов договору позики від 03.09.2015 року, ОСОБА_1 звернувся до суду і рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03.08.2018 року, яке набрало законної сили 12.03.2020 року, стягнуто солідарно із ОСОБА_4 і ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість у розмірі 576641,31 доларів США, що еквівалентно 15 045 321,41 грн. Судом у цій справі встановлено, що за змістом договору позики від 03.09.2015 року ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , підтвердила, що кошти за даною розпискою отримані її чоловіком за її згодою. Також ОСОБА_2 підтвердила свою згоду на передачу в заставу у якості забезпечення повернення коштів за даною розпискою свого майна, що знаходиться у спільній сумісній власності з ОСОБА_4 . Отже, має місце спільний борг подружжя, оскільки у того з них, хто не є стороною договору ( ОСОБА_2 ) укладеному другим з подружжя ( ОСОБА_4 ), виникло право спільної власності на майно, одержане за цим договором (грошові кошти). Відповідно виник і обов`язок нести обтяження, пов`язані з набутим майном, в т.ч. цивільну-правову відповідальність пов`язану з невиконанням відповідачем ОСОБА_4 обов`язку за договором позики. Посилаючись на норми ст. 541 ЦК України (солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання), ч. 1 ст. 543 ЦК України (у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо) суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 і ОСОБА_2 є солідарними боржниками ОСОБА_1 за борговою розпискою від 03.09.2018 року. При цьому, у справі була призначалася і проводилася експертиза. 10.01.2018 року був складений висновок експерта № 519/520/521-17, яким підтверджено, що підпис виконаний від імені ОСОБА_4 в оригіналі розписки від 03.09.2015 року, виконаний самим ОСОБА_4 . Ухвала суду від 09.10.2017 року, якою зобов`язано було ОСОБА_4 надати додаткові зразки необхідні для проведення експертизи, що була ініційована за його ж клопотанням, виконана в повному обсязі не була.

Як видно із надаваної представником відповідачки копії Журналу підготовчого судового засідання у справі № 187/998/16-ц від 13.06.2018 року та ухвали Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 13.06.2018 року, за клопотання представника позивача ( ОСОБА_1 ) до участі у справі у якості співвідповідача було залучено ОСОБА_2 як солідарного боржника. Розгляд справи відбувався, серед іншого, за участю представників ОСОБА_4 - ОСОБА_6 і ОСОБА_7 (том 3 а.с. 9-18).

Листом від 18.06.2018 року Морозу і його представнику ОСОБА_6 направлено копію вказаної ухвали (а.с. 19 т. 3).

Як вказує представник відповідачки ОСОБА_2 , про залучення її у якості співвідповідача по даній справі їй стало відомо лише 07.07.2018 року. 12.07.2018 року ОСОБА_2 сплатила судовий збір і 13.07.2018 року звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання зобов`язання припиненим (том 3 а.с. 24-25).

14.06.2018 року (наступного дня після винесення судом вказаної ухвали) ОСОБА_2 уклала нотаріально посвідчений договір дарування, яким передала у дар своїй матері ОСОБА_3 об`єкт нерухомого майна - нежитлового приміщення, загальною площею 443,3 м.кв. у житловому будинку літ А-10, за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам кредитора, оскільки відчужила належне їй майно за безоплатним правочином з метою уникнення звернення стягнення кредитором на її майно, як боржника.

Однак із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів не погоджується.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи, 03.09.2015 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 укладений оформлений розпискою договір позики, на підставі якого позивач передав у борг ОСОБА_4 582 464,00 доларів США. На зворотному боці розписки дружина позичальника ОСОБА_2 надала письмову згоду на отримання позики, також підтвердила згоду на передання в заставу у якості забезпечення повернення коштів всього майна, яке перебуває у спільній сумісній власності з чоловіком (том 1 а.с. 8).

У зв`язку з не виконанням ОСОБА_4 своїх зобов`язань, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду про стягнення боргу.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03.08.2018 року по справі № 187/998/16-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 03.09.2015 року у загальному розмірі 576 641,31 доларів США, що згідно з офіційного курсу Національного банку України станом на 12.06.2018 року еквівалентно 15 045 321,41 грн., що включає: основну суму боргу у розмірі 382 464,00 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 12.06.2018 еквівалентно 9 978 982,96 грн.; проценти за користування позикою у розмірі 175 196,94 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 12.06.2018 року еквівалентно 4 571115,92 грн.; три проценти річних у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання у розмірі 18 980,37 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 12.06.2018 року еквівалентно 495 222,52 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та визнання грошового зобов`язання припиненим та зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання зобов`язання припиненим - відмовлено у повному обсязі.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12.03.2020 року рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03.08.2018 року скасоване лише в частині солідарного стягнення судових витрат та ухвалено в цій частині нове рішення про стягнення судового збору з кожного із відповідачів. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 05.10.2020 року рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03.08.2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12.03.2020 року залишено без змін.

Під час розгляду справи судом першої інстанції ухвалою суду від 13.06.2018 року залучено до участі у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, співвідповідача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Прийнято до розгляду заяву подану представником позивача ОСОБА_5 про збільшення позовних вимог за первісним позовом та про зміну предмету первісного позову від 12.06.2018 року.

14.06.2018 року ОСОБА_2 укладено договір дарування № 456, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Біндюгіною М.О., за яким передала у дар ОСОБА_3 належний їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 25.02.2009 року, об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, реєстраційний номер 101, загальною площею 443,3 кв.м у житловому будинку літ. А-10 за адресою: АДРЕСА_2 (цокольний поверх 1-3, 1 поверх 4-42 І-ІІ, а4 - у загальному користуванні ганок).

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції врахував позицію Верховного Суду, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі №638/18231/15-ц (провадження №14-721цс19) про те, що «відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

За положенням ст. 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Отже, за наявності судового рішення про солідарне стягнення заборгованості з одного із подружжя, можливе звернення стягнення на особисте приватне майно іншого з подружжя, за умови, що таке й не було придбане за рахунок кредитних (позичених) коштів і не було предметом застави.

Колегія суддів враховує те, що відповідачка ОСОБА_2 дійсно є солідарним боржником ОСОБА_1 за борговою розпискою від 03.09.2018 року.

Борг за вказаною розпискою був отриманий її чоловіком ОСОБА_4 , відповідачка не заперечувала проти забезпечення боргового зобов`язання чоловіка за рахунок спільного сумісного майна подружжя, про що зазначила в розписці.

Спірне майно, яке ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 є нерухомим майном набутим ОСОБА_2 ще до шлюбу і є її особистою приватною власністю.

Виходячи з позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі №638/18231/15-ц (провадження №14-721цс19), що «відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Тобто під час розгляду справ такої категорії судам потрібно встановлювати, чи був договір укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Однак, суд 1 інстанції на вказане не звернув уваги, не встановив чи були кошти отримані за борговою розпискою використані в інтересах сім`ї та на її потреби.

Таким чином, з урахуванням змісту боргової розписки, яка містить відомості про те, що ОСОБА_2 не заперечувала проти отримання її чоловіком у борг коштів та забезпечення боргового зобов`язання чоловіка за рахунок саме спільного сумісного майна подружжя, та відсутність достовірних відомостей, що отримані у борг кошти були використані в інтересах сім`ї та на її потреби, висновок суду що спірний договір було укладено саме для уникнення відповідальності за борговим зобов`язанням, що є підставою для визнання правочину недійсним, є помилковим.

Крім того, колегія суддів враховує, що на час укладання спірного правочину ОСОБА_2 хоча й була залучена до участі у справі про стягнення заборгованості з її чоловіка як співвідповідач, але солідарним боржником ОСОБА_1 , не була.

З урахуванням зазначених обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що суд 1 інстанції дійшов передчасного висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Біндюгіна Мар`яна Олександрівна про визнання правочину недійсним, у зв`язку із чим рішення підлягає скасуванню.

Виходячи з зазначеного, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені судові витрати сумі 2 043,00 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2022 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Біндюгіна Мар`яна Олександрівна про визнання правочину недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 2 043,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: