Справа № 162/142/22
Провадження № 2/162/87/2022
ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

29 вересня 2022 року смт Любешів

Любешівський районний суд Волинської області у складі

головуючого судді Цибень О.В.,

за участю секретаря судових засідань Будько І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Любешівської селищної ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 22.02.2022 року звернулася до Любешівського районного суду Волинської області із вказаним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власницею житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 . Зазначає, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 28.11.2005 року були зареєстровані у вказаному будинку за її згоди та з 01.01.2011 року там не проживають. На даний час відповідачі мешкають по АДРЕСА_2 . у її будинку відповідачі не з`являються більше 11 років, їх особистих речей там немає, комунальні послуги не сплачують. Добровільно знятись із реєстраційного обліку у належному їй будинку не бажають. Вказані обставини перешкоджають праву позивача вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй на праві власності майном, а також створюють певні незручності матеріального характеру в частині оплати за комунальні послуги та реалізації її права як малозабезпеченої особи на компенсацію витрат на житлово-комунальні послуги за рахунок держави. Крім цього, позивач заповіла все своє майно онуку ОСОБА_4 , тому у разі реєстрації у будинку відповідачів, спадкоємець матиме проблеми при оформленні своїх спадкових прав.

Відтак, просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

Позивач в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Зокрема, конверт із направленим за адресою місця реєстрації відповідачів судовими повідомленнями повернулися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Тому на підставі ч.11 ст.128 ЦПК України відповідачі викликалися до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов переконання, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власницею житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок.

В даному будинку з 28.11.2005 року зареєстровані відповідачі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією будинкової книги.

Відповідно до довідки Бихівського старостинського округу №92 від 11.02.2022 року ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 зареєстровані в АДРЕСА_1 , але фактично не проживають за вказаною адресою з 01.01.2011 року.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Згідно зі ст. 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР (далі- ЖК УРСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним(нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, ст.391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З наведеного слідує, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Таким чином, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 64 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Також суд враховує, що відповідно до ч.2, 3 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікунами) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Оскільки малолітні діти не можуть самостійно обирати місце свого проживання, тому факт їх не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення дітей права користування цим житлом.

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання.

Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку.

Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод).

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду, викладеними у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №755/16152/16-ц, від 04.07.2018 у справі №711/4431/17, від 10.04.2019 у справі №466/7546/16-ц, від 27.06.2019 у справі №337/1760/17, від 27.11.2019 у справі №368/750/16-ц, від 25.08.2020 у справі №206/3425/18.

За змістом ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Оскільки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишив місце проживання будучи малолітнім та не маючими права самостійно визначати своє місце проживання, тому сам по собі факт його не проживання у спірному будинку не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Враховуючи вищевикладене, не доведено належними та допустимими доказами той факт, що відповідачі дійсно не проживають у будинку у вказаний у позовній зяві строк в без поважних причин, втратили інтерес до вказаного житла, за місцем реєстрації не з`являються. Довідка Бихівського старостинського округу №92 від 11.02.2022 року не є достатнім доказом зазначених обставин.

На підставі вказаного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 12, 13, 76-81, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Любешівської селищної ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте Любешівським районним судом за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Любешівський районний суд в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Любешівського районного суду Волинської області Ольга ЦИБЕНЬ