ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 641/1149/21 Номер провадження 22-ц/814/2859/22Головуючий у 1-й інстанції Богдан М.В. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Дряниці Ю.В.

Суддів: Пилипчук Л.І., Триголова В.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 липня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона з 01.07.1977 року працювала на заводі ім. Малишева машиністом крану на гарячій дільниці робіт в цеху 510. В подальшому, працювала: 01.07.1977-16.01.1979 машиніст крану цех 510; 11.09.1980-23.08.1982 - машиніст крану цех 550; 28.08.1984-22.01.1992-машиніст крану цех 530; 05.04.1996 - 01.05.1998 - прибиральниця; 01.04.1999 - 06.09.2000 - машиніст крану цех 210; 17.10.2000 - 10.10.2002 - машиніст крана цех 580; 10.10.2002 - 18.10.2004 - диспетчер цех 140.

У 2002 році під час медичного огляду у позивача була виявлена підозра на професійне захворювання та встановлено професійне захворювання: «Хронічний обструктивний бронхіт ІІ стадії токсичної етіології у фазі нестійкої ремісії, трахеобронхіальна дискинезія ІІ ст. емфізема легень І ст. ДКII ст.

За висновком МСЕК від 18.09.2002 року позивачу визначено 25% стійкої втрати професійної працездатності на строк до 01.10.2003 року.

21.03.2003 року під час виконання трудових обов`язків із позивачем стався нещасний випадок на виробництві. Внаслідок чого позивачу висновком МСЕК встановлено 35% втрати професійної працездатності, з яких 25 % професійне захворювання, 10 % травма на виробництві, та встановлено 3-групу інвалідності.

У 2010 розі позивачу безстроково встановлено сумарно 60% втрати працездатності, з них: 50% професійне захворювання та 10% травма на виробництві.

У 2019 році, у зв`язку із погіршенням стану здоров`я, ОСОБА_2 встановлено II гр. інвалідності з 13.02.2019 року - 80% втрати працездатності, з них - 70% професійне захворювання та 10 травма на виробництві - безстроково.

ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи за категорією «трудове каліцтво» внаслідок професійного захворювання та травми на виробництві.

З огляду на вказані обставини, позивач просила суд стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом у розмірі 210 000 грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом задоволено частково.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди заподіяної внаслідок втрати професійної працездатності у розмірі 100 000 гривень.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на користь держави судовий збір в розмірі 432 грн. 29 коп.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржили позивач та відповідач, посилаючись на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Позивач просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове, про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Вказує, що місцевий суд не врахував у повному обсязі ступінь втрати позивачем працездатності внаслідок професійного захворювання.

Відповідач у апеляційній скарзі посилався на те, що Фонд є неналежним відповідачем у справі оскільки позивач звернулась до суду за захистом своїх прав у 2021 році, тобто після набрання чинності Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», який не передбачає права на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Фонду. Звертає увагу суду на те, що на час звернення позивача до суду Закону покладає відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг ОСОБА_1 та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській областіз наступних підстав.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.2,3 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 01.07.1977 року працювала на ДП «Завод ім. В.О. Малишева» машиністом крану на гарячій дільниці робіт в цеху 510. В подальшому, працювала: 01.07.1977-16.01.1979 машиніст крану цех 510; 11.09.1980-23.08.1982 - машиніст крану цех 550; 28.08.1984-22.01.1992-машиніст крану цех 530; 05.04.1996 - 01.05.1998 - прибиральниця; 01.04.1999 - 06.09.2000 - машиніст крану цех 210; 17.10.2000 - 10.10.2002 - машиніст крана цех 580; 10.10.2002 - 18.10.2004 - диспетчер цех 140 (а.с.15-19).

Відповідно до Акту розслідування професійного захворювання від 18 липня 2002 року комісією зроблено висновок про наявність шкідливих умов праці ОСОБА_1 : за даними атестації робочих місць встановлено, що присутній пил кварцезмістовний, марганець, окис алюмінію (а.с.11-12).

Довідкою МСЕК серії 2-18 АВ від 18.09.2002 року ОСОБА_1 визначено 25% втрати працездатності у зв`язку із професійним захворюванням (а.с. 20).

Актом № 10/2003 про нещасний випадок на виробництві від 27.03.2003 року встановлено, що ОСОБА_1 21.03.2003 року отримала травму на виробництві, а саме: забій лівого колінного суглобу та пошкодження зв`язок.

Згідно з випискою з акту огляду МСЕК від 06.10.2004 року № 000711 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги, позивачу встановлена втрата професійної працездатності 35%, з яких: 25% - професійне захворювання, 10% - травма на виробництві. (а.с. 22).

Відповідно до виписки з акту огляду МСЕК від 26.12.2007 року №001383 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги, позивачу встановлена втрата професійної працездатності 35%, з яких: 25% - професійне захворювання, 10% - травма на виробництві, та встановлена ІІІ група інвалідності (а.с. 24).

Випискою з акту огляду МСЕК від 13.02.2019 року № 080034 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги, позивачу встановлена втрата професійної працездатності 80 %, з яких: 70% - професійне захворювання, 10% - травма на виробництві та ІІ група інвалідності безстроково. (а.с. 27).

Задовольняючи частково позовні вимоги, з урахуванням наведених обставин, місцевий суд дійшов висновку про те, що самим фактом втрати позивачем професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та нещасним випадком на виробництві ОСОБА_1 спричинена моральна шкода, яка згідно ст. 237-1 КЗпП України має бути відшкодована. При цьому розмір відшкодування місцевим судом визначено у сумі 100 000 грн.

Колегія суддів не в повному обсязі погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

У частині першій та другій статті 153 КЗпП визначено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до статті 173 КЗпП шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Згідно статті 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В частині 2 ст. 23 ЦК України закріплено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В силу ч.4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Встановлюючи факт заподіяння позивачу моральної шкоди та наявності підстав для її відшкодування місцевий суд не врахував, що за даних обставин, доведеність факту втрати професійної працездатності ОСОБА_1 на 80% та встановлення стійкої втрати нею працездатності з точки зору погіршення здоров`я, зміни життєвого укладу, що вимагає додаткових зусиль для організації життя, є досить тяжкими наслідками, спричиненими професійним захворюванням, пов`язаним зі шкідливими умовами праці.

Відповідно до п.4.1 рішення Конституційного Суду України № 1-9/2004 від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Отже, вирішуючи питання розміру відшкодування позивачу моральної шкоди, суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, приймає до уваги те, що ОСОБА_1 були спричинені моральні страждання, отримання ушкодження здоров`я, безумовно, змінило її нормальний життєвий ритм, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про необґрунтованість розміру моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що на час звернення позивача із цим позовом набула чинності редакція Закону №1105-ХІV, якою не передбачено здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки даний спір повинен вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування, яке виникло у позивача з дня встановлення їй втрати професійної працездатності (18.09.2002 року). На час виникнення у позивача такого права була чинна редакція Закону №1105-ХІV, яка передбачала здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди саме за рахунок Фонду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду 20 листопада 2019 року у справі №210/3177/17 (провадження № 14-288цс19) зроблено висновок, що «за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21 Закону № 1105-XIV у редакції, чинній до 20 березня 2007 року, у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Положеннями пункту 1, абзацу 3 пункту 5, пункту 9, абзацу 3 пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V, який набрав чинності 20 березня 2007 року, скасовано право застрахованих громадян, які є потерпілими на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) (абзац 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року).

У світлі рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року Закон № 717-V не встановлював ретроспективно обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Тобто спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності».

Отже, з наведено слідує, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

При цьому, колегія суддів зауважує наступне.

Відповідно до Закону №466 внесено зміни до п.п.164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року).

До загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених Законом № 466, включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України).

Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи - платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Оскільки станом на 01 січня 2021 року розмір мінімальної заробітної плати становить 6000,00 грн., а сума стягнутої моральної шкоди в розмірі 210000 грн., що перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати (6000*4=24000,00 грн.), колегія суддів приходить до висновку, що стягнення в рахунок відшкодування моральної шкоди необхідно проводити з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 липня 2021 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди заподіяної внаслідок втрати професійної працездатності у розмірі 210 000 (двісті десять тисяч) гривень з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на користь держави судовий збір в розмірі 2270 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ю. В. Дряниця

Судді : Л. І. Пилипчук

В.М. Триголов