Ухвала

13 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 296/623/21

провадження № 61-9877ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 липня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення безпідставно отриманих коштів,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - АТ «Акцент-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначало, що 01 листопада 2016 року між сторонами укладений кредитний договір шляхом підписання відповідачем анкети-заяви № б/н про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-банку, за умовами якого відповідачу надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 44,40% щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом. ОСОБА_1 умов договору належним чином не виконав, у результаті чого станом на 15 листопада 2020 року утворилася заборгованість у розмірі 21 772,51 грн.

Ураховуючи викладене, просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 01 листопада 2016 року № б/н станом на 15 листопада 2020 року у розмірі 21 772,51 грн, яка складається з наступного: 14 996,42 грн - заборгованість за кредитом, 6 626,09 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом.

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до АТ «Акцент-Банк» про стягнення безпідставно отриманих коштів.

В обґрунтування зустрічного позову зазначав, що 01 листопада 2016 року отримав платіжну карту AT «Акцент-Банк», яка не мала ознак кредитної, зі строком дії до 01 січня 2020 року. В подальшому поповнював свою платіжну картку різними платежами, а всього на суму 52 421,49 грн, які АТ «Акцент-Банк» самостійно, безпідставно, без будь-яких відповідних правових підстав набуло у власність без надання йому можливості використати власні кошти. Вказував, що згідно з розрахунком заборгованості за договором від 01 листопада 2016 року № SAMABWFC1 станом на 15 листопада 2020 року всього на платіжну карту зараховано від банку 11 580,66 грн.

Ураховуючи викладене, просив суд стягнути з АТ «Акцент-Банк» на свою користь безпідставно отримані кошти у розмірі 52 421,49 грн.

Рішенням Корольовського районного суду м .Житомира від 20 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року, позов АТ «Акцент-Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором від 01 листопада 2016 року № б/н у розмірі 14 996,42 грн. У задоволенні іншої частини позову АТ «Акцент-Банк» відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ «Акцент-Банк» не повернуті, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про часткове задоволення позову шляхом стягнення фактично отриманої суми кредитних коштів. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди виходили з того, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту внесення ним грошових коштів на свій рахунок. Розрахунок заборгованості з первісного позову такий факт підтвердити не може, оскільки є арифметичним розрахунком у відповідності до умов первісного кредиту (який ОСОБА_1 не визнає), а не первісним бухгалтерським документом, що підтверджує внесення грошових коштів у відповідності до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

07 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 липня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов АТ «Акцент-Банк» задовольнити частково та стягнути з нього на користь банку 11 580,66 грн заборгованості за кредитним договором; зустрічний позов задовольнити та стягнути з АТ «Акцент-Банк» на свою користь 52 421,49 грн безпідставно отриманих коштів.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом первісного позову у цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 21 772,51 грн; предметом зустрічного позову у цій справі є стягнення безпідставно отриманих коштів у загальному розмірі 52 421,49 грн, а разом 74 194,00 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (248 100,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.

При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржуються до суду касаційної інстанції на підставі підпунктів «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України як підставу для оскарження у касаційному порядку судових рішень у малозначних справах визначено ситуацію, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики, воно повинно мати актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, вагомістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Посилання заявника на постанови Верховного Суду у справах, де за подібних відносин, але різних фактичних обставин, встановлено інші умови договірного регулювання відносин сторін спору, не є підтвердженням відсутності єдності у правозастосовчій практиці у справах щодо стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнення безпідставно отриманих коштів у розумінні статті 1212 ЦПК України.

Заявником у касаційній скарзі не сформульовано правову проблему, яка на думку заявника, є фундаментальною і потребує вирішення Верховним Судом.

Наведене дає підстави для висновку, що касаційна скарга не містить належного обґрунтування наявності підстав, передбачених підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, для перегляду малозначної справи судом касаційної інстанції.

Щодо доводів заявника про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має для нього виняткове значення, Верховний Суд зазначає, що поняття значного суспільного інтересу та винятковості справи є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявник не навів переконливих доводів та не надав відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має для нього виняткове значення, а сама по собі вказівка про це у касаційній скарзі не дає підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 липня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення безпідставно отриманих коштів відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний