МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 489/8351/21
Провадження № 22-ц/812/748/22
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2022 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Стрілець К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою через її представника - адвоката Ремешевського Євгена Анатолійовича, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2022 року, ухвалене під головуванням судді Коваленка І.В. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року ТОВ «Фінфорс» звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача кредитної заборгованість у розмірі 8782,80 грн та понесених судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11 травня 2018 року між ТОВ «СС ЛОУН» та ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи «ТОВ «СС ЛОУН» було укладено електронний кредитний договір «266066-А» про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Кредитний договір укладено на підставі Правил надання коштів в кредит ТОВ «СС ЛОУН», затверджених наказом ТОВ «СС ЛОУН» № 0906-1 від 09.06.2017, які розміщені у вільному доступі на Веб-сайті ТОВ «СС ЛОУН» www.ccloan.ua в розділі https://www.ccloan.ua/yuridichna-informatsiya/ і будь-яка особа, яка бажає отримати кредит, в тому числі відповідач, мав та має можливість ознайомитись з цими та іншими документами перед укладанням Кредитного договору.

Згідно з п. 1 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення.

Відповідач зайшла на Веб-сайт ТОВ «СС ЛОУН» https://www.ccloan.ua/, де мала змогу ознайомитись з текстом Примірного Кредитного договору, Правилами та інформацією, передбаченою ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ліцензією Товариства, фінансовим звітом тощо.

Надалі відповідач пройшла реєстрацію в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «СС ЛОУН» (надалі - «ІТС Товариства»), що свідчить про ознайомлення відповідача з Правилами та іншою наданою їй інформацією.

Під час здійснення реєстрації в ІТС Товариства, відповідач: надала всі свої особисті дані (ПІБ, дані паспорта; дату та рік народження, ідентифікаційний номер, свій номер мобільного телефону, електронну пошту, місце роботи, місце реєстрації та проживання тощо); надала згоду на обробку персональних даних, шляхом проставляння в ІТС Товариства електронної відмітки в порядку, передбаченому статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних»; створила особистий кабінет; пройшла процедуру верифікації своєї платіжної картки, на яку в подальшому, були перераховані кредитні кошти (процедура верифікації карти детально прописана у пункті 4.10 Правил).

Надалі для безпосереднього оформлення кредиту відповідач в ІТС Товариства обрала бажану суму кредиту та строк кредитування; ознайомилася з текстом Примірного кредитного договору, що пропонувався для укладання, Правилами, інформацією, зазначеною в частині 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та іншою необхідною інформацією шляхом перенаправлення (відсилання) до них/неї, що повністю відповідає частині 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», про що відповідач поставила відповідну відмітку в ІТС Товариства, після чого створила заявку на отримання кредиту згідно обраних нею умов.

Також, відповідач ознайомилася в особистому кабінеті з Паспортом кредиту - інформація, яка надається споживачу до укладення договору (стандартизована форма) в порядку, за формою та за змістом, що передбачені ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» та іншою необхідною інформацією.

Після прийняття кредитодавцем позитивного рішення щодо надання кредиту позичальнику, кредитодавець зробив позичальнику пропозицію в її Особистому кабінеті укласти електронний кредитний договір, який містив усі істотні умови, і з якими заявник мала можливість ознайомитись до моменту укладання кредитного договору.

Після прийняття позичальником умов кредитного договору відповідач уклала з Товариством електронний кредитний договір, який був підписаний відповідачкою у відповідності до вимог частин 6 та 8 статті 11 і статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а саме за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Після укладання кредитного договору, 11 травня 2018 року о 11:33 відповідач отримала кредит від кредитодавця в сумі 4 000,00 грн на свою платіжну карту № НОМЕР_1 , що підтверджується наступними документами : карткою рахунку 376 за 11.05.2018 -30.10.2018; витягом від 06 вересня 2021 року з реєстру наданих кредитів, здійснених за допомогою сервісу Platon згідно Договору доручення № ФБ 309/05 від 25.05.2016; довідкою ТОВ «Платежі Онлайн» щодо успішної виплати кредиту на платіжну картку відповідача; договором доручення №ФБ 309/05 від 25.05.2016 про надання послуг в системі Platon.

Таким чином, згідно з пунктом 2.1.1. Кредитного договору загальний розмір наданого кредиту складає 4 000,00 грн. Відповідно до пункту 2.1.2. Кредитного договору строк кредиту - з 11/05/2018 по 08/06/2018 включно. Згідно п. 2.1.3. Кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує кредитору фіксовану процентну ставку в розмірі 1,33% в день; річна відсоткова ставка за кредитом складає 478,8%.

ТОВ «СС ЛОУН» виконало свої зобов`язання перед позичальником за кредитним договором та надало їй кредит в сумі 4 000,00 грн шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку позичальника.

Надалі, позичальник уклала з ТОВ «СС ЛОУН» п`ять додаткових угод до кредитного договору, останньою від 26 червня 2018 року строк користування кредитом було продовжено до 25 липня 2018 року.

Згідно п. 5.3 Кредитного договору, у випадку прострочення терміну платежу, вказаного в пп. 2.1.2 договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю пеню, яка нараховується відповідно до п. 4.6 договору.

Згідно п. 4.6 Кредитного договору у разі неповернення строкової заборгованості за договором до дня терміну платежу, нарахування процентів за користування кредитом припиняється. З дня, наступного за днем терміну платежу, нараховується пеня в розмірі 3% від суми кредиту, що не сплачена позичальником в термін платежу, за кожний день прострочення.

Пеня нараховується протягом 60 календарних днів з першого дня прострочення терміну платежу. При цьому сумарна кількість днів нарахування пені за Кредитним договором не перевищує 60 днів включно, п. 5.4. Кредитного договору.

Станом на дату повернення кредиту 25 липня 2018 року відповідач частково виконала свої боргові зобов`язання за кредитним договором, а саме: сплатила 2 234,40 грн в погашення нарахованих процентів, 3 960,00 грн - заборгованості за штрафними санкціями (пеня), у зв`язку з чим, у відповідача виникла прострочена заборгованість перед кредитором в розмірі: 4 000,00 грн - тіло кредиту, 1 542,80 грн - нараховані проценти та 3 240,00 грн - заборгованість за штрафними санкціями (пеня).

30 жовтня 2018 року між ТОВ «СС ЛОУН» та ТОВ «Фінфорс» було укладено Договір факторингу № 40071779.

Відповідно до Витягу з реєстру прав грошових вимог від 30 жовтня 2018 року (Додаток №1 до Договору факторингу) ТОВ «СС ЛОУН» 30 жовтня 2018 року відступило на користь ТОВ «Фінфорс» право вимоги за Кредитним договором «266066-А» від 11 травня 2018 року на загальну суму 8 782, 80 грн.

Про відступлення ТОВ «Фінфорс» права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «СС ЛОУН» повідомило позичальника шляхом направлення 30 жовтня 2018 року на електронну адресу позичальника електронного листа.

Станом на 16 вересня 2021 року заборгованість відповідачем не погашена та складає: 4 000,00 грн - тіло кредиту, 1 542,80 грн - нараховані проценти та 3 240,00 грн - заборгованість за штрафними санкціями (пеня), а всього: 8 782,80 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути вказану заборгованість за кредитним договором «266066-А» від 11.05.2018, а також понесені судові витрати у розмірі 11 720 грн, які складаються із судового збору - 2 270 грн та витрат на професійну правничу допомогу - 9 450 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» заборгованість за кредитним договором 2266066-А» від 11.05.2018 в загальному розмірі 5542,80 грн, а також судовий збір в сумі 1432,37 грн та 5111,10 грн витрат на професійну правничу допомогу. У задоволенні іншої частини позовних вимог ТОВ «Фінфорс» відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідач через свого представника адвоката Ремешевського Є.А. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати в частині стягнення з відповідача 5542,80 грн, 1432,37 грн судового збору та 5111,10 грн витрат на правову допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частина 2 ст. 78 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На думку апелянта, в порушення вказаних норм процесуального права суд першої інстанції визнав доведеним факт надання кредитних коштів саме ТОВ "СС ЛОУН", яке передало право їх вимоги позивачу.

Згідно із п. 2.2. Кредитного договору кредит надається в безготівковій формі. На підтвердження факту перерахування суми виданого кредиту позивач додав до позовної заяви картку рахунку 376 бухгалтерського обліку ТОВ "СС ЛОУН", реєстр та довідку ТОВ "Платежі Онлайн" про проведення транзакції на сайті www.ccloan.ua. Однак, в жодному з наданих документів не вказано юридичну особу платника, з рахунку якої здійснено безготівкове перерахування суми кредиту на користь відповідача.

У відповідності зі ст. 4 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" види безготівкових розрахунків визначаються законами та прийнятими на їх основі нормативно-правовими актами Національного банку України. Пункт 1.13. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою правління НБУ № 22 від 21.04.2004, містить вичерпний перелік розрахункових документів за видами платіжних інструментів, які використовуються у безготівкових розрахунках, а саме: меморіальний ордер; платіжне доручення; платіжна вимога-доручення; платіжна вимога; розрахунковий чек; інкасове доручення (розпорядження).

Оскільки жодний із перелічених документів не був залучений до матеріалів справи, то факт видачі кредиту саме ТОВ "СС ЛОУН", а не іншою особою на думку апелянта не може вважатися доведеним.

При цьому посилання суду першої інстанції на визнання відповідачем факту отримання грошових коштів суперечить змісту наданого відзиву та змісту описової частини оскарженого рішення, де зазначається, що відповідач заперечував не обставину отримання грошових коштів на власний картковий рахунок, а факт перерахування цих коштів саме від ТОВ "СС ЛОУН".

Також апелянт вважає, що в даному випадку суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення допустив неправильне тлумачення норм ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію", оскільки відхиляючи доводи відповідача, зазначив, що неодноразове застосування одноразового ідентифікатора не суперечить Закону України «Про електронну комерцію».

Це твердження є хибним з огляду на саму назву алфавітно-цифрової послідовності - "одноразова", а також на зміст пунктів 6 та 12 частини 1 статті 3 Закону України "Про електронну комерцію", які передбачають додавання одноразового ідентифікатора під час прийняття кожної пропозиції, в даному випадку пропозицій про збільшення строку кредитування.

Наслідком неправильного тлумачення цих норм стало невірне визначення періоду нарахування процентів за користування кредитними коштами та стягнення зайвих коштів із відповідача.

Крім цього, суд першої інстанції на думку апелянта, невірно тлумачить умови кредитного договору.

Так, в оскарженому рішенні зазначено, що здійснення нарахування процентів виходячи із 360 днів в році передбачене умовами кредитного договору. При цьому посилання на конкретний пункт договору в рішенні суду відсутнє. В той же час, за змістом п. 2.1.5. Кредитного договору нарахування процентів здійснюється за фактичну кількість календарних днів, а використання умовної кількості днів у році на рівні 360 умовами Кредитного договору не передбачено.

Виходячи із викладеного, при правильному застосуванні норм матеріального права, суд першої інстанції мав вирішувати питання стосовно загального розміру врахованих відсотків виходячи із початкового строку кредитування - 08.06.2018 та фактичної кількості календарних днів у 2018 році.

У відповідності з додатком 6 до Методичних рекомендацій щодо розрахунку ефективної ставки відсотка за фінансовими інструментами в банках України, затвердженими постановою НБУ № 171 від 01.06.2011 р., за методом "факт/факт" проценти за перший та останній день користування кредитними коштами проценти не нараховуються, а при розрахунку має застосовуватися наступна формула: (Тіло кредиту х Річна ставка : 365) х Кількість днів користування коштами.

Період з 11.05.2018 по 08.06.2018 (без дня надання кредиту) складає 28 днів. В даній справі дійсний розмір процентів за користування кредитом згідно із умовами Кредитного договору та вимогами чинного і законодавства складатиме 1469,16 грн. (4000,00 х 478,8 % : 365) х 28 днів = 1469,16 грн.

З урахуванням здійсненного відповідачем станом на 25 липня 2018 року погашення заборгованості в загальній сумі 6194,40 грн, стягнення суми кредиту та процентів за рішенням суду у розмірі 5542,80 грн не може вважатися правомірним.

Також апелянт посилається на те, що з урахуванням власного висновку суду про те, що кінцевою датою погашення заборгованості є 25.07.2018, загальний строк дії Кредитного договору перевищує один місяць, тому суд першої інстанції згідно з п. 1 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про споживче кредитування" (в редакції станом на 2018 рік), мав застосувати до спірних правовідносин норми цього Закону, зокрема в частині порядку погашення простроченої заборгованості, встановленого ст. 19 Закону України "Про споживче кредитування". У цьому випадку кредитор мав за рахунок отриманих коштів спочатку погасити тіло кредиту та нараховані проценти.

Крім того апелянт вважає, що посилання суду першої інстанції на пункт 4.8. Кредитного договору не може в цьому випадку прийматися до уваги з огляду на зміст абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України та ч. 5 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування".

В відзиві на апеляційну скаргу позивач вважає доводи апелянта, викладені у апеляційній скарзі, необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції вірно визначив коло спірних правовідносин, дав їм належну правову оцінку, про що зазначив у судовому рішенні.

Так, судовим рішенням встановлено та не заперечується відповідачем в апеляційній скарзі, як сам факт укладення 11 травня 2018 року кредитного договору «266066-А», так і факт отримання грошових коштів за ним, а також часткове виконання боргових зобов`язань за кредитним договором, а саме сплати 2234,40 грн в погашення нарахованих процентів, 3 960,00 грн. - заборгованість за штрафними санкціями (пеня). А доводи апелянта щодо відсутності доказів про факт видачі кредиту саме ТОВ «СС Лоун», а не іншою особою, спростовується тим, що отримання кредитних коштів в сумі 4 000,00 грн відбулось шляхом перерахування коштів на картковий рахунок/карту № НОМЕР_1 , відкритий на ім`я відповідача.

Для перерахунку коштів на банківські картки клієнтів, ТОВ "СС Лоун" було укладено з ТОВ «Платежі Онлайн» договір доручення №ФБ 309/05 від 25.05.2016 про надання послуг в системі Platon, згідно якого ТОВ "СС Лоун" перераховує кошти ТОВ «Платежі Онлайн», яке в подальшому, на замовлення ТОВ "СС Лоун", перераховує кошти Банку-еквайру для їх зарахування на карткові рахунки позичальників.

Згідно повідомлення ТОВ «Платежі Онлайн» №38/09 від 06.09.2021, 11.05.2018 TОB «Платежі Онлайн», як оператор послуг платіжної інфраструктури повідомив, що на сайті www.ccloan.ua через платіжний сервіс Platon була проведена успішна транзакція «видача» на суму 4 000,00 грн на номер карти № НОМЕР_1 , яка була відкрита на ім`я відповідача, дата та час проведення транзакції: 11.05.2018р. 11:33:16.

Крім того, згідно з абз, 11 ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Схоже визначення первинних документів міститься також і в Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну від 24.05.1995 р. №88.

У п. 2.1 зазначеного Положення вказано, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, і включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Згідно п.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»: первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

На виконання вищевказаних норм закону, та в обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач надав суду документи, щодо надання кредиту позичальнику, які складені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а саме: кредитний договір, який містить підписи обох сторін і в кредитних правовідносинах є первинним бухгалтерським документом; картку рахунку 376 за 11.05.2018 -30.10.2018р. - щодо наданої суми кредиту; витяг від 06 вересня 2021 року з реєстру наданих кредитів, здійснених за допомогою сервісу Platon, згідно Договору доручення № ФБ 309/05 від 25.05.2016р. з ТОВ «Платежі онлайн».

Зазначені докази, суд першої інстанції визнав належними та допустимими, та такими, що підтверджують факт виконання позивачем як кредитором свого обов`язку з надання кредиту та перерахування грошових коштів.

Також позивач вважає, безпідставним посилання апелянта на Постанову НБУ №22 від 21.01.2004р. про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, оскільки, враховуючи, що кредит було видано на платіжну картку позичальника, всі правовідносини між позичальником, кредитором та банком-еквайром регулюються Постановою НБУ №705 від 05.11.2014р. «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів».

Таким чином, вважає, що позивачем надано належні та допустимі докази які підтверджують факт перерахування грошових коштів за кредитним договором відповідачу.

Щодо дотримання вимог ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» при процедурі укладання електронного кредитного договору та додаткових угод №№1-5 до Кредитного договору, позивач зазначає, що 11.05.2018р. на номер телефону відповідача НОМЕР_2 , який вона зазначила під час реєстрації в ІТС Товариства, було надіслано СМС з кодом повідомлення «405968» для підписання Кредитного договору. Відповідач ознайомившись з текстом Кредитного договору акцептувала/прийняла його умови, після чого підписала його електронним підписом одноразовим ідентифікатором «405968» шляхом введення його у відповідне поле в ІТС Товариства.

Відповідно до п. 10.10. Кредитного договору, позичальник підтверджує, що отримав від Кредитодавця до укладання цього Договору інформацію, зазначену в ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ч.2, 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 8 Закону України "Про захист персональних даних", Закону України «Про електронну комерцію».

Якщо відповідач не погоджувалася з умовами кредитного договору, вона мала право на підставі пункту 3.2.5. Кредитного договору, а також ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» протягом 14 календарних днів з моменту укладення Кредитного договору відкликати свою згоду на укладання Кредитного договору без пояснення причин в порядку та у випадках, передбачених ч. 6, 7 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». У встановлений кредитним договором та законом строк відповідач не відмовилася від кредитного договору та не повернула кредит, а згодом ще й допустила прострочення повернення кредитних коштів та сплати процентів за використання кредиту.

В рахунок виконання/обслуговування умов Кредитного договору, відповідачем було перераховано позивачу: 2 234,40 грн в погашення нарахованих процентів, 3 960,00 грн - заборгованість за штрафними санкціями (пеня).

Згідно п. 6.5-6.7. Кредитного договору відповідач має право продовжити строк дії договору, шляхом укладання додаткової угоди. В період з 10.06.2018р. по 26.06.2018р. між сторонами Кредитного договору було укладено додаткові угоди №№1-5 до Кредитного договору, що безумовно свідчать про повне розуміння відповідачем його істотних умов, процедури внесення до нього змін, в тому числі порядку і строків його виконання. Тобто дана обставина додатково підтверджує, що відповідач чітко розуміла та погодилася з умовами кредитного договору, правовими наслідками в разі несвоєчасного виконання його умов, зокрема щодо сплати відсотків за користування кредитом тощо.

Однак, при роздруківці додаткових угоди №№ l-5 до кредитного договору відбувся технічний збій і некоректно було відображено одноразові ідентифікатори, якими відповідач підписала додаткові угоди №№ l-5 до кредитного договору, в зв`язку з чим позивач додатково надає суду та відповідачу додаткові угоди №№ l-5 до Кредитного договору, які підтверджують використання відповідачем одноразових ідентифікаторів з метою укладання додаткових угод до Кредитного договору.

Крім того, після укладання кожної додаткової угоди №№1-5 до Кредитного договору відповідач отримувала від позивача на свій особистий номер мобільного телефону НОМЕР_2 СМС повідомлення в якому повідомлялось про продовження кредиту.

Вищезазначеним повністю спростовуються доводи апелянта про невірне визначення періоду нарахування процентів за кредитним договором та неправильне тлумачення/застосування судом першої інстанції вимог п. 6,12 ч. 1 ст. 3, 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Посилається, що згідно з пунктом 3 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»: обчислення реальної річної процентної ставки має базуватися на припущенні, що договір про споживчий кредит залишається дійсним протягом погодженого строку та що кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі.

Нарахування процентів за користування кредитом чітко врегульовано п. 2.1.5, 4.3 Кредитного договору.

Повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюється згідно Графіка платежів, який є невід`ємною частиною Кредитного договору, в тому числі і додаткових угод №№ 1-5 до нього (п.4.2).

Порядок направлення грошових коштів для виконання зобов`язань позичальника у разі наявності простроченої заборгованості сторонами врегульовано пунктом 4.8 Кредитного договору, що відповідає вимогам Закону України "Про споживче кредитування ".

Таким чином, позивач вважає, що обчислення, нарахування та сплата процентів за Кредитним договором відбувалось у відповідності до його положень. До аналогічних висновків прийшов і суд першої інстанції в своєму рішенні, доводи апелянта зазначеного не спростовують.

До того ж, враховуючи, що ТОВ «СС ЛОУН» та ТОВ "Фінфорс" є фінансовими установами, а не банком, необґрунтованим є посилання апелянта на додаток 6 до "Методичних рекомендацій щодо розрахунку ефективної ставки відсотка за фінансовими інструментами в банках України", затвердженого постановою Правління НБУ №171 від 01.06.2011р., так як згідно п.1.1 вказана Постанова застосовується виключно до банків.

3 огляду на зазначене, вважає, що доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду щодо встановлення обставин справи, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх спростував.

Учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає не в повній мірі.

Так, приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що 11.05.2018 між ТОВ «СС ЛОУН» та відповідачем ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи «ТОВ «СС ЛОУН» було укладено електронний кредитний договір «266066-А» про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Кредитний договір укладено на підставі Правил надання коштів в кредит ТОВ «СС ЛОУН», затверджених наказом ТОВ «СС ЛОУН» № 0906-1 від 09.06.2017.

Згідно умов кредитного договору відповідач отримала кредит в розмірі 4000,00 грн на строк з 11.05.2018 по 08.06.2018 зі сплатою фіксованої процентної ставки в розмірі 1,33 % в день (річна відсоткова ставка складає 478,8%) (пункти 2.1.1, 2.1.2, 2.1.3 кредитного договору).

Додатковою угодою № 1 від 10.06.2018 термін погашення платежу збільшено до 16.06.2018. Додатковою угодою № 2 від 16.06.2018 термін погашення платежу збільшено до 18.06.2018. Додатковою угодою № 3 від 19.06.2018 термін погашення платежу збільшено до 20.06.2018. Додатковою угодою № 4 від 21.06.2018 термін погашення платежу збільшено до 25.06.2018. Додатковою угодою № 5 від 26.06.2018 термін погашення платежу збільшено до 25.07.2018.

Довідкою ТОВ «СС ЛОУН» від 30.10.2018 № 30/10-с підтверджено, що станом на 30.10.2018 заборгованість по кредитному договору складає: 4000,00 заборгованості по тілу кредиту, 1542,80 грн процентів та 3240,00 грн пені.

30 жовтня 2018 року між ТОВ «СС ЛОУН» та ТОВ «Фінфорс» укладено договір факторингу № 4007179-6, відповідно до якого позивач набув право грошової вимоги по кредитному договору, укладеному з відповідачем, в розмірі 8782,80 грн., що підтверджується Реєстром прав грошових вимог до Договору факторингу від 30.10.2018.

30.10.2018 року на адресу відповідача ТОВ «СС ЛОУН» надіслано повідомлення про відступлення права вимоги за договором факторингу та вказало платіжні реквізити, на які підлягає погашенню заборгованість.

Із доданої до позову довідки ТОВ «Фінфорс» від 16.09.2021 вбачається, що вказана в ній заборгованість відповідає заборгованості, вказаній в Реєстрі прав грошових вимог до Договору факторингу від 30.10.2018, яку позивач просить стягнути з відповідача.

Проаналізувавши положення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статей 5, 12, 15 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», суд першої інстанції дійшов висновку, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Проаналізувавши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про наявність між сторонами кредитних правовідносин, які оформлено в електронній формі, а тому укладений між сторонами договір відповідає вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію» та висновкам Верховного Суду наведеним в постановах від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 та від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20.

Доводи представника відповідача про непогодження сторонами терміну кредитування через використання одного і того ж одноразового ідентифікатора «405968», який застосовано до кредитного договору та додаткових угод, суд першої інстанції вважав безпідставними, так як неодноразове застосування такого ідентифікатора не суперечить Закону України «Про електронну комерцію».

Безпідставними суд також вважав твердження представника відповідача про невідповідність порядку погашення заборгованості через зміну строку погашення кредиту, оскільки порядок направлення грошових коштів для виконання зобов`язань позичальника у разі наявності простроченої заборгованості сторонами врегульовано пунктом 4.8 кредитного договору.

Не погодився суд і з доводами представника відповідача про невірне визначення позивачем розміру денної ставки (1,33%), яка на його думку, не відповідає річній (478,8%), оскільки наведена денна ставка розрахована в кредитному договорі з розрахунку 360 днів в році, а представник відповідача свій розрахунок здійснив із 365 днів в році.

Щодо ненадання позивачем розрахункового документа на перерахування коштів відповідачу, то як слідує з доданих до позовної заяви доказів, що не оспорюється представником відповідача, відповідач отримала кредитні кошти та здійснювала погашення заборгованості.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статі 611 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Проаналізувавши зазначені вимоги закону та оцінивши наявні у справі докази, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем зобов`язань по кредитному договору та правомірність звернення позивача до суду з позовом про стягнення такої заборгованості.

Доведеним вважав суд також розмір заборгованості.

Щодо ствердження про необхідність врахування правових висновків, зроблених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, на яку посилається у відзиві представник відповідача, суд вважав, що в ній наведено правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Проте, із додаткових угод вбачається, що кінцевою датою погашення заборгованості є 25.07.2018р. Згідно розрахунку суду розмір процентів за період з 11.05.2018 по 25.07.2018 складає 4043,20 грн. (4000,00 х 478,8%/360 х 76). В рахунок погашення заборгованості по процентам кредитором зараховано 2234,40 грн. сплачених відповідачем. Таким чином, заборгованість по процентам складає 1808,80 грн., але так як позивач просить стягнути 1542,80 грн., то саме така заборгованість підлягає стягненню.

Також суд першої інстанції зазначив, що розрахунок пені проведено позивачем відповідно до умов пункту 5.4 кредитного договору, через що доводи представника відповідача про безпідставність нарахування пені після спливу терміну користування кредитними коштами є помилковими.

Втім, оскільки представник відповідача просив застосувати до спірних відносин строк позовної давності, суд проаналізувавши положення ст. 253, 267 ЦК України, дійшов висновку, що оскільки на пеню поширюється спеціальна позовна давність в один рік, який сплинув до моменту набрання чинності Законом України від 30.03.2020 № 540-ІХ, то в задоволенні позовних вимог про стягнення пені слід відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Виходячи із принципу пропорційності відшкодування судового збору до задоволених вимог, відповідно до статті 141 ЦПК України суд вважав, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1432,37 грн. ((2270,00 грн. х 63,10 %).

Розглядаючи вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходив з того, що позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9450,00 грн, на підтвердження якої надав Договір про надання правової допомоги від 01.03.2021, укладений між ним та Адвокатським бюро «Олександра Шкребтієнка», Додаток до наведеного договору від 01.09.2021, яким визначено наданий перелік послуг по стягненню заборгованості з боржника ОСОБА_1 , витрачений час та їх вартість, загальна вартість яких складає 9450,00 грн. та платіжне доручення № 1612 від 03.11.2021 на суму 9450,00 грн. про перерахування грошових коштів згідно наведених договору та додатку до нього.

Проаналізувавши зазначені докази, суд дійшов висновку, що витрати, пов`язані з оформленням документів щодо надання правничої (правової) допомоги - вартість якої 450,00 грн. (пункт 1); складання опису вкладення до цінного листа, відправка позову до суду, формування матеріалів справи - вартістю 900,00 грн (пункт 6), не підлягають врахуванню при визначенні остаточного розміру витрат несених позивачем на надану йому правничу допомогу, оскільки пункти 1, 6 до такої допомоги не відносяться. Інші пункти переліку мають пряме відношення до наданих адвокатським об`єднанням послуг у межах договору.

Тому суд вважав, що загальний розмір витрат складає 8100,00 грн., з яких пропорційно задоволеним позовних вимогам підлягає стягненню з відповідача 5111,10 грн. (8100,00 х 63,10%).

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені та часткового задоволення вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу ніким із учасників процесу в установленому законом порядку не оскаржене.Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Тому рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені та часткового задоволення вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, апеляційним судом не переглядається взагалі.

Переглядаючи рішення в межах доводів апеляційної скарги, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором у сумі 5542,80 грн.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про недоведеність позивачем факту надання кредитних коштів саме ТОВ "СС ЛОУН", яке передало право їх вимоги позивачу, що на думку апелянта є підставою для скасування рішення суду.

Так, судом під час розгляду справи було встановлено як факт укладення 11 травня 2018 року кредитного договору «266066-А» між ТОВ "СС ЛОУН" та відповідачем, так і факт отримання грошових коштів за ним, а також часткове виконання боргових зобов`язань за кредитним договором, а саме сплати 2234,40 грн в погашення нарахованих процентів, 3 960,00 грн. - заборгованість за штрафними санкціями (пеня). Дані факти відповідачем не заперечуються.

Отримання кредитних коштів в сумі 4 000,00 грн відбулось шляхом перерахування коштів на картковий рахунок/карту № НОМЕР_1 , відкритий на ім`я відповідача.

Для перерахунку коштів на банківські картки клієнтів, ТОВ "СС ЛОУН" було укладено з ТОВ «Платежі Онлайн» договір доручення №ФБ 309/05 від 25.05.2016 про надання послуг в системі Platon, згідно якого ТОВ "СС ЛОУН" перераховує кошти ТОВ «Платежі Онлайн», яке в подальшому, на замовлення ТОВ "СС ЛОУН", перераховує кошти Банку-еквайру для їх зарахування на карткові рахунки позичальників.

Згідно повідомлення ТОВ «Платежі Онлайн» №38/09 від 06.09.2021, 11.05.2018 TОB «Платежі Онлайн», як оператор послуг платіжної інфраструктури повідомило, що на сайті www.ccloan.ua через платіжний сервіс Platon була проведена успішна транзакція «видача» на суму 4 000,00 грн на номер карти № НОМЕР_1 , яка була відкрита на ім`я відповідача, дата та час проведення транзакції: 11.05.2018р. 11:33:16.

Слід також зазначити, що згідно з абз, 11 ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Наданими позивачем документами, які складені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а саме: кредитним договором, який містить підписи обох сторін і в кредитних правовідносинах є первинним бухгалтерським документом; карткою рахунку 376 за 11.05.2018 -30.10.2018р. (щодо наданої суми кредиту); витягом від 06 вересня 2021 року з реєстру наданих кредитів, здійснених за допомогою сервісу Platon згідно Договору доручення № ФБ 309/05 від 25.05.2016р. з ТОВ «Платежі онлайн», і які є належними та допустимими доказами у справі, підтверджено факт виконання позивачем як кредитором свого обов`язку з надання кредиту та перерахування грошових коштів відповідачу.

Крім того, колегія суддів погоджується з доводами позивача, викладеними в відзиві на апеляційну скаргу, про безпідставність посилання апелянта на Постанову НБУ №22 від 21.01.2004р. про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, оскільки, враховуючи, що кредит було видано на платіжну картку позичальника, всі правовідносини між позичальником, кредитором та банком-еквайром регулюються Постановою НБУ №705 від 05.11.2014р. «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів».

Враховує колегія суддів також те, що посилаючись на відсутність належних доказів перерахування коштів на картковий рахунок/карту № НОМЕР_1 , відкритий на ім`я відповідача, саме ТОВ "СС ЛОУН", відповідач, не заперечуючи факт зарахування коштів на її картковий рахунок, всупереч ч.1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України не посилається та не надає доказів того, що дані кошти .були перераховані іншою фінансовою установою. Не надає таких доказів відповідач і до апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи суд в силу положень ч.7 ст. 81 ЦПК України не має права.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За такого суд в межах наданих йому сторонами доказів правомірно дійшов висновку про доведеність перерахування коштів на картковий рахунок відповідача саме ТОВ "СС ЛОУН".

Не є на думку колегії суду підставою для скасування рішення суду також посилання апелянта на невірне визначення судом періоду нарахування процентів за користування кредитними коштами та стягнення зайвих коштів із відповідача через неправильне тлумачення норм ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію", а саме про те, що неодноразове застосування одноразового ідентифікатора не суперечить Закону України «Про електронну комерцію», виходячи з наступного.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо форма договору є електронною, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є згідно ст. 129 Конституції України конституційною гарантією. За правилами статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що договір про надання фінансового кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між ТОВ "СС ЛОУН" та відповідачем спірного правочину в електронній формі. Додаткові угоди до даного договору також укладені в електронній формі.

Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між ТОВ "СС ЛОУН" та відповідачем не був би укладений.

Так, 11.05.2018р. на номер телефону відповідача НОМЕР_2 , який вона зазначила під час реєстрації в ІТС Товариства, було надіслано СМС з кодом повідомлення «405968» для підписання Кредитного договору. Відповідач ознайомившись з текстом Кредитного договору, прийняла його умови, після чого підписала його електронним підписом одноразовим ідентифікатором «405968» шляхом введення його у відповідне поле в ІТС Товариства.

Пунктами 6.5-6.7. Кредитного договору передбачено право відповідача на продовження строк дії договору, шляхом укладання додаткової угоди.

В період з 10.06.2018р. по 26.06.2018р. між сторонами Кредитного договору було укладено 5 додаткових угод, які були підписані відповідачем також електронними підписами одноразовими ідентифікаторами.

Всі додаткові угоди до кредитного договору були укладені через Особистий кабінет відповідача з використанням різних одноразових ідентифікаторів, а саме: додаткова угода №1 від 10.06.2018р. до Кредитного договору з використанням одноразового ідентифікатора «654968»; додаткова угода №2 від 16.06.2018р. до Кредитного договору з використанням одноразового ідентифікатора «852893»; додаткова угода №3 від 19.06.2018р. до Кредитного договору з використанням одноразового ідентифікатора «659128»; додаткова угода №4 від 21.06.2018р. до Кредитного договору з використанням одноразового ідентифікатора «765843»; додаткова угода №5 від 26.06.2018р. до Кредитного договору з використанням одноразового ідентифікатора «529783».

Однак, як зазначив позивач в відзиві на апеляційну скаргу, при роздруківці додаткових угоди №№ l-5 до кредитного договору відбувся технічний збій і некоректно було відображено одноразові ідентифікатори, якими відповідач підписала додаткові угоди №№ l-5 до кредитного договору, в зв`язку з чим позивач додатково надав апеляційному суду та відповідачу додаткові угоди №№ l-5 до Кредитного договору, які підтверджують використання відповідачем одноразових ідентифікаторів з метою укладання додаткових угод до Кредитного договору.

Крім того, після укладання кожної додаткової угоди №№1-5 до Кредитного договору відповідач отримував від позивача на свій особистий номер мобільного телефону НОМЕР_2 СМС повідомлення в якому повідомлялось про продовження кредиту, а саме:

- 10.06.2018р. о 10:41:45, тобто відразу після укладання Додаткової угоди №1 від 09.05.2019р. до Кредитного договору, відповідачу було відправлено СМС повідомлення про продовження кредиту до 16.06.2018р.

- 16.06.2018р. о 16:42:06, (відразу після укладання Додаткової угоди №2 від 15.05.2019р. до Кредитного договору), відповідачу було відправлено СМС повідомлення про продовження кредиту до 19.06.2018р.

- 19.06.2018р. о 11:03:25, (відразу після укладання Додаткової угоди №3 від 16.05.2019р. до Кредитного договору), відповідачу було відправлено СМС повідомлення про продовження кредиту до 21.06.2018р.

- 21.06.2018р. о 07:24:03, (відразу після укладання Додаткової угоди №4 від 16.05.2019р. до Кредитного договору), відповідачу було відправлено СМС повідомлення про продовження кредиту до 26.06.2018р.

- 26.06.2018р. о 23:45:02, також відразу після укладання Додаткової угоди №5 від 16.05.2019р. до Кредитного договору, відповідачу було відправлено СМС повідомлення про продовження кредиту до 25.07.2018р.

Дані докази також надані позивачем апеляційному суду разом з відзивом на апеляційну скаргу та направлені відповідачу.

Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Згідно ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. При цьому суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках.

Враховуючи те, що надані позивачем докази стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, а також мають суттєве значення для вирішення справи, колегія суддів вважала необхідним прийняти їх та дослідити в судовому засіданні.

Аналіз вищезазначених доказів спростовує доводи апелянта про невірне визначення періоду нарахування процентів за кредитним договором.

При цьому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо неправильного тлумачення судом першої інстанції норм ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію" щодо можливості неодноразового застосування одноразового ідентифікатора. Проте даний висновок з урахуванням додатково наданих позивачем доказів не впливає на правильність прийнятого судом рішення.

Не погоджується колегія суддів також з доводами апеляційної скарги щодо невірного тлумачення судом умов кредитного договору, а саме того, що здійснення нарахування процентів виходячи із 360 днів в році передбачене умовами кредитного договору, а тому суд, на думку апелянта, мав вирішувати питання стосовно загального розміру врахованих відсотків виходячи із початкового строку кредитування та фактичної кількості календарних днів у 2018 році без врахування першого та останнього дня користування кредитними коштами.

Так, пунктом п. 2.1.5. Кредитного договору передбачено, що нарахування процентів за договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються з дня надання кредиту позичальнику до дня, зазначеного в пп.2.1.2. договору. Пунктом 2.1.2 договору визначено термін платежу. У разі продовження строку дії договору позичальником, нарахування процентів за договором після продовження строку здійснюється за фактичну кількість календарних днів, на яку продовжено строк договору, на суму кредиту, що не сплачена позичальником в термін платежу (п.4.5.).

Пунктом 4.3 договору також передбачено, що нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти нараховуються з дня надання кредиту позичальнику (перерахування коштів на платіжну картку позичальника) до дня терміну платежу, зазначеному в пп.2.1.2. договору включно.

Згідно п.4.6 договору у разі неповернення строкової заборгованості за договором до дня терміну платежу нарахування процентів за користування кредитом припиняється, а з наступного дня да днем терміну платежу, нараховується пеня в розмірі 3% від суми кредиту, що не сплачена.

Крім того, відповідно до пп. 2.1.3. договору плата за користування кредитом у вигляді процентів (процентна ставка) є фіксованою та складає 1,33% в день, річна відсоткова ставка за кредитом складає 478,8%. Тобто процентна ставка в день вирахувана з розрахунку саме 360 днів в році (478,8%:360= 1,33%).

За такого, посилання апелянта на те, що суду при визначенні розміру процентів слід було керуватися додатком 6 до Методичних рекомендацій щодо розрахунку ефективної ставки відсотка за фінансовими інструментами в банках України, затверджених постановою НБУ № 171 від 01.06.2011 р., за методом "факт/факт", тобто без нарахування процентів за перший та останній день користування кредитними коштами, а при розрахунку застосувати формулу: ((Тіло кредиту х Річна ставка : 365) х Кількість днів користування коштами), є безпідставним, оскільки умови нарахування процентів за користування кредитними коштами чітко погоджені сторонами під час укладення договору, що відповідає положенням ст. 1048 ЦК України, згідно якої розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Відхиляє колегія суддів також доводи апеляційної скарги, про необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст. 19 Закону України "Про споживче кредитування", зокрема, в частині порядку погашення простроченої заборгованості, згідно якої кредитор мав за рахунок отриманих коштів спочатку погасити тіло кредиту та нараховані проценти, а не пеню, якщо суд вважав встановленим, що кінцевою датою погашення заборгованості з урахуванням укладених додаткових угод є 25.07.2018, оскільки в такому випадку загальний строк дії Кредитного договору перевищує один місяць, виходячи з наступного.

Статтею 19 Закону України "Про споживче кредитування" передбачено, що у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: 1) у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; 2) у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом; 3) у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит.

Проте, згідно ч.2 ст. 3 Закону України "Про споживче кредитування", цей Закон не поширюється, зокрема, на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним чи нікчемним має визначатися судом на момент його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно матеріалів справи кредитний договір було укладено між ТОВ «СС ЛОУН» та відповідачем строком з 11.05.2018 по 08.06.2018. Тобто даний договір є кредитним договором зі строком погашення кредиту до одного місяця.

Додатковою угодою № 1 від 10.06.2018 термін погашення платежу збільшено до 16.06.2018. Додатковою угодою № 2 від 16.06.2018 термін погашення платежу збільшено до 18.06.2018. Додатковою угодою № 3 від 19.06.2018 термін погашення платежу збільшено до 20.06.2018. Додатковою угодою № 4 від 21.06.2018 термін погашення платежу збільшено до 25.06.2018. Додатковою угодою № 5 від 26.06.2018 термін погашення платежу збільшено до 25.07.2018. Тобто за кожною додатковою угодою строк погашення кредиту також не перебільшував одного місяця.

Проаналізувавши матеріали справи, слід дійти висновку, що під час укладення договору № 266066-А від 11.05.2018р. його сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору і їх волевиявлення було спрямоване на укладення саме договору зі строком погашення кредиту до одного місяця. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Пунктом 4.8 укладеного договору передбачено, що при надходженні на поточний рахунок кредитодавця грошових коштів для виконання зобов`язання позичальника та/або у разі наявності простроченої заборгованості, кредитодавець направляє такі кошти на погашення заборгованості в наступній черговості: у першу чергу-сума нарахованої пені; у другу чергу- нараховані проценти за користування кредитом, у третю чергу-сума кредиту.

На час укладення договору № 266066-А від 11.05.2018р. даний пункт не протирічив положенням ст. 19 Закону України "Про споживче кредитування".

В подальшому додатковими угодами сторони правочину вносили зміну тільки до п. 2.1.2. (термін платежу) договору. При цьому п. 4.8 договору залишався незмінним, що свідчить про відсутність волевиявлення сторін правочину для його зміни.

З аналізу наведених обставин та вимог закону, слід дійти висновку, що на час укладення кредитного договору № 266066-А від 11.05.2018р., п. 4.8 цього договору не протирічив положенням ст. 19 Закону України "Про споживче кредитування", а дії, вчинені сторонами правочину на стадії його виконання щодо продовження терміну платежу, не впливають на правомірність договору на час його укладення та не змінюють його правову природу, як кредитного договору зі строком погашення кредиту до одного місяця.

З огляду на викладене у суду були відсутні правові підстави для застосування положень ч. 5 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування", яка передбачає, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними, та абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України і не врахування положень п. 4.8 кредитного договору під час вирішення спору у даній справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а також враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні вимог в повному обсязі в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

В той же час, приймаючи остаточне рішення у справі, апеляційний суд вважає необхідним врахувати, що відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подачу позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2270 грн. Позовні вимоги судом задоволені частково. Тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що виходячи із принципу пропорційності відшкодування судового збору до задоволених вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1432,37 грн. ((2270,00 грн. х 63,10 %).

Проте, до апеляційної скарги додано довідку МСЕК № 599087 серії 12 ААВ від 15 грудня 2021р., згідно якої відповідачу встановлена 2 групи інвалідності до 01 січня 2023р.

Згідно з п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» особи з інвалідністю I та II груп звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пункт 2 постанови КМУ № 590 від 27 квітня 2006 року із змінами від 28 лютого 2018 року «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» передбачає компенсацію судових витрат за рахунок держави в їх фактичному розмірі, але не більше граничних розмірів компенсації таких витрат згідно з додатком, коли сторони у цивільній або адміністративній справі звільнені від оплати судових витрат.

Пунктом 5 вказаної Постанови встановлено, що Міністерству фінансів слід передбачати Державній судовій адміністрації за відповідною бюджетною програмою кошти для компенсації судових витрат у цивільних та адміністративних справах.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, а відповідач звільнена від сплати судового збору, сплачений позивачем судовий збір у визначеному судом розмірі за подачу позову підлягав компенсуванню за рахунок держави Державною судовою Адміністрацію України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За такого, рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в сумі 1432,37 грн слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про компенсування понесених позивачем судових витрат на сплату судового збору у сумі 1432,37 грн. за рахунок держави Державною судовою адміністрацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» судового збору в сумі 1432,37 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Компенсувати понесені Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» судові витрати на сплату судового збору у сумі 1432,37 грн. за рахунок держави Державною судовою адміністрацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 30 вересня 2022 року