Постанова

Іменем України

04 жовтня 2022 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/9797/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Подільського районного суду м. Києва

від 10 червня 2022 року про розподіл судових витрат

в складі судді Петрова Д.В.

у цивільній справі №758/17307/21 Подільського районного суду м. Києва

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про відшкодування збитків в порядку регресу,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2021 року Фізична особа-підприємець (далі - ФОП) ОСОБА_2 звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення в порядку регресу завданих збитків у розмірі 1 300,00 грн. Також, в позовній заяві позивач просив покласти на відповідача понесені ним витрати зі сплати судового збору в сумі 908,00 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 8 197,80 грн.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 10 червня 2022 року закрито провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю предмета спору. Даною ухвалою також вирішено питання про розподіл судових витрат, а саме стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 500,00 грн.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду в частині вирішення питання про розподіл судових витрат, відповідачка, діючи через свого представника ОСОБА_3 , звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що ухвала суду є необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення питання щодо розподілу судових витрат.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідачка посилалася на те, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про судові витрати, не взяв до уваги положення п. 4 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, якою визначено, що суд при здійсненні розподілу судових витрат повинен враховувати дії сторони досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Зазначила, що в матеріалах справи відсутні докази направлення їй позивачем вимоги про сплату франшизи в сумі 1300,00 грн, укладення позивачем договору про надання правової допомоги в цій справі відбулося одразу після отримання права вимоги за договором, що свідчить про те, що ФОП ОСОБА_2 не мав на меті стягнення коштів в позасудовому порядку.

Також зазначила, що в матеріалах справи відсутній акт приймання-передачі фактично наданих послуг з правової допомоги. А з додаткової угоди від 17.08.2020 до договору про надання правової допомоги №1818 від 25.05.2021 вбачається, що її предметом є підготовка позовної заяви, процесуальних документів, клопотань для подачі до Шевченківського районного суду м. Києва. На думку ОСОБА_1 таке свідчить про те, що оплачені послуги з правової допомоги в сумі 8 197,80 грн не мають відношення до даної цивільної справи, яка розглядалася Подільським районним судом м. Києва.

Вказувала, що заявлена позивачем сума витрат на правничу допомогу є неспівмірною із позовними вимогами та перевищує її в 6,3 рази.

Вважала, що оскільки ОСОБА_2 є власником 90% частки статутного капіталу АО "Адвокатус", то платіж (на правничу допомогу) здійснений між афілійованими особами, що в свою чергу свідчить про те, що даний судовий спір розпочато виключно з метою стягнення з неї непропорційних до ціни позову суми судових витрат.

За вказаних обставин просила скасувати ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 10.06.2022 в частині стягнення судових витрат та ухвалити нове судове рішення, яким витрати зі сплати судового збору та витрат на правничу допомогу покласти на позивача.

Сторони, належним чином повідомлені про розгляд справи, в судове засідання не з'явилися.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керувався положеннями ч. 3 ст. 142 ЦПК України, яка регулює вирішення цього питання, у зв'язку із закриттям провадження у справі, внаслідок задоволення вимоги позивача відповідачем після пред'явлення позову.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для покладення судових витрат зі сплати судового збору на позивача.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 08 грудня 2021 року позивач - ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , про стягнення в порядку регресу суми франшизи у розмірі 1 300,00 грн.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 24 грудня 2021 року відкрито провадження у справі (а.с. 46).

Після відкриття провадження у справі, а саме 04.06.2022 ОСОБА_1 добровільно погасила заборгованість у розмірі 1 300,00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 142 ЦПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

З аналізу вказаної норми права вбачається, що у разі задоволення відповідачем вимоги позивача після пред'явлення позову, суд присуджує стягнення понесених останнім судових витрат з відповідача.

Таким чином, оскільки законодавцем передбачено присудження понесених позивачем витрат з відповідача, а не покладення таких витрат на позивача, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення судового збору в сумі 908,00 грн з відповідача.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу, суд повинен враховувати положення статті 141 ЦПК України, в якій законодавець визначив порядок розподілу судових витрат між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути 8 197,80 грн витрат на правничу допомогу, понесених ним у даній справі.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, відповідачка вказувала на те, що позивачем до позовної заяви долучено докази, а саме Додаткову угоду від 17.08.2022 №3 до договору про надання правничої допомоги №1818 від 25.05.2021, з якої вбачається, що предметом угоди є підготовка позовної заяви для подачі позову, процесуальних документів, заяв, клопотань до Шевченківського районного суду м. Києва та представництво інтересів ОСОБА_2 у Шевченківському районному суді м. Києва.

Доводи апеляційної скарги, що зазначення в Додатковій угоді №3 від 17.08.2022 свідчить про відсутність доказу на підтвердження надання правової допомоги, так як зазначено місце надання допомоги у Шевченківському районному суді м. Києва, колегія суддів відхиляє, оскільки з цього ж додатку вбачається, що правничу допомогу надано, у зв'язку зі спором саме з ОСОБА_1 , і відповідачем не надано доказу, щодо існування іншого спору між сторонами в Шевченківському районному суді м. Києва.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо недбросовісності поведінки позивача по досудовому врегулюванню спору.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.11.2020 відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП). Протокол про адміністративне правопорушення складено відносно ОСОБА_1 , з якого вбачається, що протокол складено у зв'язку з порушенням останньою Правил дорожнього руху. Даний протокол ОСОБА_1 підписала (а.с. 20).

Згідно постанови суду від 29.01.2021 саме ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні ДТП.

Також, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 застрахувала свою цивільну відповідальність, згідно договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (Поліс №107575434, діючи на момент ДТП 12.11.2020) (а.с. 32-33). За цим договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, умови якого погоджено ОСОБА_1 , франшиза становить 1 300,00 грн.

Отже, до звернення позивача до суду з даним позовом, відповідач повинна була знати про свій обов'язок щодо відшкодування шкоди (франшизи) в розмірі 1 300,00 грн

Як вже вказувалося вище, позивач просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 8 197,80 грн, а суд стягнув 500,00 грн.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 15.09.2021 у справі №924/675/20, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менше, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Зі змісту мотивувальної частини оскаржуваної ухвали вбачається, що суд проаналізував надані позивачем докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, врахував ціну позову (1 300,00 грн) по відношенню до розміру витрат на правничу допомогу (8 197,80 грн), а також критерій розумної необхідності таких витрат, складність та категорію справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки судом враховано, як поведінку сторін, складність справи та співмірність розміру витрат на правничу допомогу із ціною позову.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що розподіл судових витрат, судом першої інстанції вирішено з дотриманням вимог закону, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку про залишення ухвали суду в оскаржуваній частині без змін, а скарги без задоволення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 10 червня 2022 року в частині розподілу судових витрат - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді О.В. Желепа

В.А. Кравець