ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4586/22 Справа № 202/4752/21 Головуючий у першій інстанції: Марченко Н. Ю. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , треті особи: орган опіки на піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, ОСОБА_5 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2021 року ОСОБА_4 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона є власницею двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . В 2012 році вона познайомилася з сином двоюрідного брата ОСОБА_6 . ОСОБА_7 запропонували, щоб у її (позивачки) квартирі мешкала їх дочка ОСОБА_1 , яка на той момент була зареєстрована у студентському гуртожитку. Вони домовилися, що відповідач буде мешкати у її квартирі поки отримає диплом і влаштується на роботу. З самого початку вселення відповідачки вони не вели спільного господарства: у кожного з них були свої продукти та кошти. В період з 2012 року по 2014 рік відповідач не надавала кошти на оплату комунальних послуг, користувалася житлом, побутовою технікою та меблями. Після закінчення навчання ОСОБА_1 влаштувалася на роботу, але, зі згоди позивачки, продовжувала мешкати в її квартирі. У березні 2014 році вона, позивачка, зареєструвала відповідачку в своїй квартирі за умови, що остання зніметься з реєстрації після укладення шлюбу. З цього часу відповідачка почала надавати кошти за спожиту електроенергії. Наприкінці 2017 року відповідачка уклала шлюб з ОСОБА_9 . Відповідачка разом із чоловіком, за згоди позивачки, продовжили проживати в квартирі, а чоловік відповідачки надавав кошти на покриття комунальних послугу в сумі 1500,00 гривень у місяць. У січні 2018 року відповідачка народила першу дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 другу дитину - ОСОБА_3 . Відповідачка без відома позивачки зареєструвала своїх дітей у квартирі. Приблизно у серпні 2020 року відповідачка та її чоловік припинили шлюбні відносини. ОСОБА_1 разом із дітьми залишилася проживати у квартирі, не відшкодувала жодних комунальних витрат, мотивуючи це відсутністю грошей. З лютого 2021 року відповідачка почала самостійно оплачувати деякі комунальні послуги (вивіз сміття, електроенергію, воду, газ). Позивачка відзначає, що відносини з відповідачкою були добрі, але у подальшому стосунки сторін погіршились у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння, спільне проживання виявилося неможливим. Вона вимушена тримати продукти і харчуватися у себе в маленькій кімнаті. В кімнаті відповідачки постійний безлад. Участі в утриманні квартири та її ремонті ОСОБА_1 не бере. У добровільному порядку відповідачка відмовляється зніматися з реєстрації, продовжуючи разом із дітьми проживати в квартирі. Через проживання у квартирі трьох сторонніх осіб вона, позивачка, позбавлена можливості отримати житлову субсидію, а також вільно розпоряджатися належним їй майном. Так, їй було відмовлено в укладанні договору довічного утримання через реєстрацію у квартирі малолітніх дітей та відсутність дозволу органу опіки і піклування. Позивачка стверджує, що між нею та відповідачкою був встановлений сервітут, який надавав відповідачці право обмеженого користування її нерухомістю за певних умов - зняття з реєстрації у разі укладення шлюбу. Однак на її, позивачки, вимогу відповідачка відмовляється знятися з реєстрації та звільнити житло. Отже, за правовими підставами статей ст. ст. 391, 406 ЦК України позивач просить визнати ОСОБА_1 та її малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою по АДРЕСА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2022 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 та її малолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в розмірі 908,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, щона підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 08 липня 1993 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням №21-1614 від 08.07.1993 року, позивачка є власником двокімнатної квартири загальною площею 45,12 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м., що розташована за адресою по АДРЕСА_1 (а.с. 9). Квартира має житлову кімнату площею 17,0 кв.м., з якої облаштовано вихід на лоджію площею 4,04 кв.м.; житлову кімнату площею 10,2 кв.м.; кухню 7,7 кв.м., ванну кімнату, коридор (а.с. 10).

Згідно копії довідки про склад сім`ї №046756, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані позивачка ОСОБА_4 з 25.05.1973 року, відповідачі ОСОБА_1 з 24.03.2014 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 16.01.2018 року та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 16.04.2020 року (а.с. 8). Відповідачка та її діти зареєстровані у вказаній квартирі без обмеження строку проживання.

Згідно пояснень позивачки та відповідачки в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, сторони є дальніми родичами; відповідачка вселилась та була зареєстрована у квартирі позивачки за згоди останньої; викладене підтверджується змістом позовної заяви, протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Позивачка, згідно особистих пояснень у судовому засіданні, заперечує щодо подальшого проживання у належній їй квартирі відповідачки разом з дітьми та зазначає, що заповіт на ім"я батька відповідачки скасований новим заповітом від 02 липня 2021 року на ім"я третьої особи ОСОБА_5 ; викладене підтверджується протоколом судового засідання, копією заповіту та витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с. 104, 105).

12 липня 2021 року позивач звернулась до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради із заявою за вх. №7/1307 про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою по АДРЕСА_1 (а.с. 18).

Листом Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради позивачці повідомлено, зокрема, що зняття з реєстрації місця проживання осіб здійснюється працівниками відділу виключно на підставі вимог, визначених пунктами 26-27 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 року №207 (а.с. 19).

Також встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є особою похилого віку (79 років) та має захворювання: дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 2 ступеня, що підтверджується копією довідки амбулаторії загальної практики-сімейної медицини №3 від 08.10.2021 року (а.с. 59).

У висновку органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради від 30.12.2021 року №7/11-266 зазначено, що вказаний орган вважає доцільним відмовити у визнанні малолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою по АДРЕСА_1 та зняття їх з реєстраційного обліку (а.с. 154-155, 157-158); таке рішення відповідатиме інтересам малолітніх дітей відповідачки.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Апеляційним судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 і її діти не є членами сім`ї позивачки ОСОБА_4 . У позивачки та відповідачки відсутній спільний побут та спільний бюджет, проживають сторони в окремих кімнатах, харчуються окремо один від одного.

Згідно пояснень позивачки у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, двері у кімнату позивачки площею 10,2 кв.м. обладнані замком, яким вона користується з метою виключення доступу до її кімнати відповідачки та дітей; двері у більшу кімнату, де фактично проживає відповідачка із дітьми, не обладнані замком; дані факти визнаний відповідачкою, що підтверджується протоколом судового засідання від 30.08.2022 року.

Разом з тим, спростовані доводи позивачки щодо створення відповідачами перешкод у користуванні та розпорядженні вказаною вище квартирою. Колегія приймає до уваги, що міжкімнатні двері у кімнату де проживають відповідачі не замикаються, що визнано сторонами; позивачка не позбавлена доступу до кімнати площею 17,0 кв.м. та не позбавлена можливості користуватись лоджією, кухнею, ванною кімнатою, коридором; доказів протилежного суду не надано.

Посилання на нездійснення відповідачкою оплати комунальних послуг своєчасно та у належному розмірі не є достатньою підставою для задоволення позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом; суду не надані докази щодо наявності заборгованості з оплати комунальних послуг, як і не представлені докази оплати комунальних послуг позивачкою (квитанції, довідки, тощо).

Доказів існування обставин, які б свідчили про неможливість проживання сторін в одній квартирі суду не надано. Твердження позивачки, що відповідачка ображає її, негідно себе поводить, - є недоведеними; клопотань про витребування відповідних доказів судом не заявлено. Відповідно до пояснень позивачки та її представника у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, факти звернення позивачки до правоохоронних органів щодо поведінки, вчинків відповідачки відсутні.

Твердження позивачки, щодо неможливості укладення договору довічного утримання через проживання та реєстрацію у квартирі відповідачів, - є безпідставними та недоведеними. Доказів відмови у вчиненні відповідної нотаріальної дії суду не надано, клопотання про витребування таких доказів не заявлено.

Колегія наголошує, що позивачка визнає факт надання нею згоди на вселення та реєстрацію відповідачки у вказаній квартирі. Відповідачка зареєстрована у квартирі без обмеження строку проживання; малолітні діти відповідачки зареєстровані за місцем проживання матері без згоди власника квартири; дані факти визнані сторонами та підтверджуються письмовими матеріалами справи.

Суд звертає увагу, що позов у даній справі заявлений з підстав завершення строку дії сервітуту на тимчасове користування відповідачкою вищевказаною квартирою. В обгрунтування позову позивачка посилається, що існувала домовленість про проживання відповідачки у квартирі АДРЕСА_1 до завершення навчання відповідачки та, у подальшому, до укладення шлюбу.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Позивачкою не доведено, що між нею та відповідачкою ОСОБА_1 була досягнута домовленість про тимчасове проживання відповідачки у квартирі АДРЕСА_1 до завершення навчання відповідачки та, у подальшому, до укладення шлюбу; у письмовій формі такий договір не укладався; доказів на підтвердження наведених доводів позивачкою не надано, клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено. Відповідачка факт досягнення домовленості про тимчасове проживання у квартирі позивачки - не визнає.

Згідно змісту позовної заяви та пояснень позивачки, відповідачка, зі згоди позивачки, продовжувала проживати в квартирі після закінчення навчання, разом із чоловіком після укладення шлюбу та народження двох дітей, а також після припинення фактичних сімейних відносин відповідачки з її чоловіком у серпні 2020 року (а.с. 1 - 4). Позов про виселення відповідачки, визнання її такою, що втратила право користування квартирою після настання певної події - закінчення відповідачкою навчання, укладення відповідачкою шлюбу (як зазначено у позовній заяві) - позивачкою пред"явлено не було, що визнано сторонами. Доводи позивачки про укладення сервітуту на користування квартирою до закінчення відповідачкою навчання або до укладення відповідачкою шлюбу спростовуються фактом продовження проживання позивачки у вказаній квартирі, зі згоди позивачки, після настання зазначених подій; викладене підтверджується змістом позовної заяви та поясненнями сторін у судовому засіданні, а також фактом постійної реєстрації відповідачки у квартирі. Отже, факт укладення з відповідачкою сервітуту на тимчасове користування житлом позивачкою не доведений, тому підстави для задоволення позову, який заявлений з підстав завершення строку дії сервітуту на тимчасове користування відповідачкою вищевказаною квартирою - відсутні.

Колегія приймає до уваги доводи відповідачки про відсутність у неї та у її малолітніх дітей у власності житлового нерухомого майна, що не заперечується позивачкою. Відповідачка наголошує, що кімната у квартирі позивачки є єдиним доступним для неї та її дітей житлом, враховуючи, зокрема, ведення в Україні війни, оголошення воєнного стану, складне матеріальне положення.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

При вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №61-33530св18).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що відповідачка вселилась та була зареєстрована у квартирі з дозволу власника та в подальшому зареєструвала своїх малолітніх дітей; приймаючи до уваги, що відповідачка та її малолітні діти постійно проживають у квартирі позивачки тривалий час, іншого житла у власності не мають; встановивши, що позивачкою не доведено факт укладення з відповідачкою сервітуту щодо тимчасового проживання у квартирі,- колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову та визнання ОСОБА_1 і її малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

За викладених обставин визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, є неспівмірним із обмеженням права позивачки на користування квартирою у зв"язку із проживанням у ній відповідачів, враховуючи, зокрема, ведення в Україні війни, введення воєнного стану, вкрай обмежені можливості відповідачки щодо організації забезпечення себе та малолітніх дітей іншим житлом.

На викладене вище місцевий суд увагу не звернув, у повному обсязі фактичні обставини справи не встановив; дійшов помилкового висновку про існування між сторонами домовленості про тимчасове проживання відповідачки у квартирі, який грунтується на припущеннях, що призвело до ухвалення неправильного рішення яке підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

За змістом ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Приймаючи до уваги відмову в задоволенні позовних вимог, з позивачки на користь відповідачки підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору при поданні апеляційної скарги у сумі 1362,00 грн. (908,00 грн. х 150%), що підтверджується копією квитанції від 16.05.2022 року (а.с.183).

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова