РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022

м.Харків

Справа № 639/4581/21

провадження 2/639/465/22

Жовтневий районний суд м.Харкова

у складі: головуючого - судді Єрмоленко В.Б.

за участю секретаря-Міжиріцької А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, Новобаварської окружної прокуратури м.Харкова, Відділу поліції № 1 Харківського районного управління поліції № 3 ГУНП в Харківській області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями та бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду у липні 2021 р. з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, Новобаварської окружної прокуратури м.Харкова, Відділу поліції № 1 Харківського районного управління поліції № 3 ГУНП в Харківській області про відшкодування моральної шкоди у розмірі 487 840, 50 грн. , заподіяної бездіяльністю органу досудового розслідування та прокуратури, що полягає у надмірному тривалості розслідування, неправомірних рішеннях про закриття кримінального провадження, невиконанні у встановлені строки ухвали слідчих суддів у кримінальному провадження № 0002473 від 07.12.2017 р. за ч. 1 ст. 388 КК України.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що 25.07.2017 р. він подав уповноваженій особі Відділу поліції № 1 Харківського районного управління поліції № 3 ГУНП в Харківській області заяву про кримінальне правопорушення.У заяві вказано, що у жовтні 2015 р. ОСОБА_1 звернувся до брата ОСОБА_2 з позовом до Червонозаводського районного суду м.Харкова про стягнення боргу.В порядку забезпечення позову, 18.11.2015 р. постановлена ухвала про заборону боржнику вчиняти дії, пов`язані з відчуженням кв. АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 , проте 21.07.2016 р. за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Литвіновою Я.М., квартира продана ОСОБА_3 , а ОСОБА_1 борг не було повернуто.

Позивач зазначає, що кримінальне провадження розслідується вже більше 3,5 років і за весь час ОСОБА_2 допитано в якості свідка двічі у 2018 р. і 2020 р., а потерпілого ОСОБА_1 тільки 01.10.2018 р. У 2020 р. позивачем подано до Жовтневого районного суду м.Харкова клопотання про встановлення строку проведення процесуальних дій, необхідних та достатніх для закінчення досудового розслідування в порядку ст. 114 КК України і слідчим суддею встановлено такий строк до 01.02.2021 р. Контроль за виконання ухвали покладено на прокурорів Новобаварського відділу Харківської місцевої прокуратури № 2, які здійснювали процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, однак ухвала не була виконана, а 05.02.2021 винесено постанову про закриття кримінального провадження. В подальшому 17.05.2021 р., за клопотанням позивача, слідчим суддею Жовтневого районного суду м.Харкова скасована вказана постанова. Позивач звертає увагу на те, що його в ході розслідування навіть не залучали та не допитували в якості потерпілого, через що ОСОБА_1 звертався до суду зі скаргами, зокрема щодо відмови у визнанні потерпілою особою, бездіяльності слідчого, про його відвід. Крім того, було подано у 2018 р. цивільний позов у кримінальному провадженні про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. При зверненні до прокуратури із запитом про надання інформації про стан кримінального провадження, 14.06.2021 р. отримана відповідь, що кримінальне провадження перебуває на стадії досудового розслідування та жодній особі не повідомлено про підозру. Як вказує позивач, через тривале затягування досудового розслідування кримінальної справи жодна винна особа не притягнута до відповідальності, а потерпілому завдані моральні страждання, оскільки з метою забезпечення реалізації своїх прав він систематично завертався зі скаргами та клопотання до компетентних органів, витрачав багато емоційних зусиль та часу. Суму позовних вимог у розмірі 15000 євро в еквіваленті обгрунтовує практикою ЄСПЛ у справах, схожих за змістом.

Заперечуючи проти позовних вимог Новобаварська окружна прокуратура м.Харкова Харківської області надала відзив, в якому стверджує, що з 07.12.2017 у провадженні слідчих СВ Новобаварського ВП ГУ НП в Харківській області, а в подальшому СВ ВП № 1 Харківського РУП № 3 ГУ НП в Харківській області перебувало кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками ч.1 ст. 388 КК України. Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 не вбачається якими конкретно рішеннями, діями та ( або) бездіяльністю та яких конкретно прокурорів заподіяно моральну шкоду під час здійснення процесуального керівництва, та в чому така шкода полягає у розумінні ст. 23 ЦК України, не конкретизовано в чому виявились душевні страждання, з огляду на те, що ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовлено, ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 12.07.2019 р. скасовані заходи забезпечення позову, застосовані 18.11.2015 р. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Реалізація особою під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, за висновками Верховного Суду, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Такий висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії», від 09.02.2007 р. «Білуха проти України».

Як зазначає представник відповідача для відшкодування моральної шкоди необідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення.Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності.Належних і допустимих доказів спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок бездіяльності службових осіб органів прокуратури та розміру такої шкоди позивачем, на думку представника відповідача, не надано. На теперішній час кримінальне провадження закрито за п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України 24.11.2021 р.

Представник позивача-адвокат Шаповалов М.В. направив відповідь на відзив та вказав, що позов мотивовано діями слідчого, яким виносились постанови про закриття кримінального провадження і вони в подальшому скасовувались слідчим суддею Жовтневого районного суду м.Харкова. Дотримання розумних строків є основоположним завданням оперативного розслідування будь-якого злочину. За приписами ст. 219 КПК України, строк досудового розслідування становить 12 місяців та закінчився за даним кримінальним провадженням 07.12.2018 р., а тому через бездіяльність повноважного органу , на думку представника, стало неможливим притягнути винну особу до відповідальності. За такий строк орган досудового розслідуванням мав би або закрити провадження, або звернутися до суду з обвинувальним актом.

Представник відповідача-Відділу поліції № 1 Харківського районного управління поліції № 3 ГУНП в Харківській області в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно, належним чином, про причини неявки суд не сповістив, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області надав відзив на позовну заяву, в якому не погоджується з позовними вимогами, зазначає, що Новобаварська окружна прокуратура м.Харкова та Відділ поліції № 1 Харківського районного управління поліції № 3 ГУНП в Харківській області не мають статусу юридичної особи. У Головного управління відсутні стосунки з позивачем та відповідач не порушував інтересів та охоронюванних законом прав позивача.Належним, відповідачем є держава. Головне управління не має відповідних бюджетних призначень за програмою ( КПКВ 3504030) та повноважень щодо виплати позивачу коштів на відшкодування шкоди, тому рахунки на зазначені цілі в Головному управління не відкриті. Обставини, викладені в позові, свідчать, що позивач в повній мірі користується своїм правом на оскарження рішень слідчого або прокурора, а тому реалізація позивачем своїх процесуальних прав під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням його прав. Висновки щодо наявності моральної шкоди грунтуються лише зі слів позивача, що не підтверджуються належним доказами. Розмір моральної шкоду, яку позивач оцінив, не відповідає засадам розумності і виваженості. Моральна шкода має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок держави. Незгода з прийнятими процесуальними рішеннями та реалізація механізму оскарження процесуальних рішень не свідчить про наявність шкоди та не є підставою для відшкодування, оскільки не є порушенням прав особи.

Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області разом з відзивом направило клопотання про можливість розгляду справи за їх відсутністю.

Суд, вислухавши пояснення сторін, що з`явились, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази, приходить до наступного.

Судом встановлено, що у жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Червонозаводського районного суду м.Харкова з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 05.01.2015 р. в сумі 12 860 доларів США та 9 060 євро, що еквівалентно 508 069 грн 52 коп. В порядку забезпечення позову, ухвалою суду від 18.11.2015 р. заборонено вчиняти дії, пов`язані з відчуженням квартири АДРЕСА_1 ,яка належала відповідачу , до розгляду цивільної справи по суті.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 2 грудня 2015 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 2 лютого 2016 року рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 2 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове.Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 12 860 доларів США та 9 060 євро, що становить в еквіваленті за курсом НБУ станом на 15 жовтня 2015 року 508 069,52 грн.У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 30.01.2018 р. рішення апеляційного суду Харківської області від 2 лютого 2016 року скасовано, залишено в силі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 2 грудня 2015 року .

11.08.2016 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про визнання укладеного 21.07.2016 р. договору купівлі-продажу квартири, на яку було накладено заборону, недійсним. Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 22.10.2018 р. задоволено позов, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та зобов`язано нового власника повернути ОСОБА_2 квартиру.

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, за заявою ОСОБА_1 від 07.12.2017 р. внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення щодо здійснення відчуження квартири АДРЕСА_1 , за ч.1 ст. 388 КК України- незаконні дії щодо майна, на яке накладено арешт, заставленого майна або майна, яке описано чи підлягає конфіскації

В ході досудового розслідування ОСОБА_1 неодноразово звертався до Жовтневого районного суду м.Харкова зі скаргами та клопотаннями. Так, ухвалою слідчого судді від 18.06.2018 р.задоволена скарга адвоката в інтересах ОСОБА_1 , скасована постанова слідчого СВ Новобаварського ВП ГУ НП в Харківській області від 14.05.2018 року про відмову у визнанні потерпілим в рамках кримінального провадження №0002473 від 07.12.2017 року. Ухвалою слідчого судді від 17.09.2018 р. задоволена заява адвоката про відвід слідчого.

Захисником Повєткіна І.Ю. оскаржена постанова слідчого Новобаварського ВП ГУНП в Харківській області від 22.04.2020 року про закриття кримінального провадження №0002473. Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м.Харкова від 22.06.2020 р. скасована зазначена постанова, матеріали кримінального провадження направлені заступнику керівника Харківської місцевої прокуратури №2 для організації проведення досудового розслідування.

У грудні 2020 р.Жовтневим районним судом м.Харкова розглянуто клопотання адвоката Шаповалова М.В., який діє в інтересах потерпілого ОСОБА_1 про встановлення строку проведення процесуальних дій, необхідних та достатніх для закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні. Ухвалою слідчого судді від 16.12.2020 р. клопотання частково задоволено, встановлено органу досудового розслідування - Новобаварському відділу поліції ГУНП в Харківській області процесуальний строк до 01.02.2021 р., в межах граничного строку в кримінальному провадженні, для проведення процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень, необхідних та достатніх для закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002473 від 07.12.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України.Контроль за виконанням ухвали покладено на прокурорів Новобаварського відділу Харківської місцевої прокуратури №2, які здійснюють процесуальне керівництво у зазначеному кримінальному провадженні.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м.Харкова від 17.05.2021 р.розглянута скарга представника ОСОБА_1 , скасована постанова слідчого СВ ВП №1 ХРУП №3 ГУ НП в Харківській області від 05.02.2021р. про закриття кримінального провадження №0002473 від 07.12.2017р. Матеріали кримінального провадження направлені до СВ ВП №1 ХРУП №3 ГУ НП в Харківській області для продовження досудового розслідування.

Станом на день звернення ОСОБА_1 із зазначеним позовом до суду у липні 2021 р.кримінальне провадження триває, жодній особі не повідомлено про підозру, що вбачається з відповіді Новобаварської окружної прокуратури м.Харкова на запит захисника потерпілого ОСОБА_1 .

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу (далі ЦК) України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті1173,1174 цьогоКодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166,1167,1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 4 липня 2018 року (справа №638/14260/16-ц, провадження №61-11766св18), від 10 жовтня 2018 року (справа №640/3837/17, провадження №61-29382св18).

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, зокрема бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, рішення про закриття кримінального провадження , про відмову у визнанні потерпілим , рішення прокурора про відмову в задоволенні скарги на недотримання розумних строків слідчим, дізнавачем, прокурором під час досудового розслідування.

За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду у постанові від 27 червня 2019 року (справа №461/2914/17, провадження №61-34227св18).

Частинами 1-3 статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити з характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110цс18) визначено, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження №12-199гс18) зроблений висновок, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування ( п. 32).

Так, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, її розміру в результаті хвилювань й переживань,, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача.

Доводи позивача зводяться лише до незгоди з процесуальними рішеннями, які приймалися слідчим у кримінальному провадженні, в результаті чого, як вказує позивач в судовому засіданні, ОСОБА_1 не має можливості дотепер отримати від ОСОБА_2 заборгованість за договором позики, незважаючи на прийняття судом рішення про відмову у позові про стягнення боргу.

Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень, скасування постанов слідчого в судовому порядку в розумінні ст. 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 13 січня 2020 року у справі №227/2572/19 , від 17 січня 2020 року у справі №638/11414/18 , від 04 березня 2020 року у справі №639/1803/18 , від 19 березня 2020 року у справі №686/13212/19 , від 20 травня 2020 року у справі №337/3375/17, від 25 січня 2021 року у справі №227/4410/19 , від 19 лютого 2021 року у справі №227/4484/19, від 10 березня 2021 року у справі №646/8234/19 .

Ухвалами слідчих суддів про скасування постанов слідчого про відмову у визнанні позивача потерпілим, про закриття кримінального провадження та встановлення строку проведення процесуальних дій, необхідних та достатніх для закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні. не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій слідчого і притягнення до цивільно-правової відповідальності. Бездіяльність слідчого неправомірною судом не визнавалась.

Судом встановлено, що постановою слідчого СВ ВП №1 ХРУП №3 ГУ НП в Харківській області від 24.11.2021 р. закрито кримінальне провадження №0002473 від 07.12.2017р. Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 12.07.2019 р. заходи забезпечення позову по цивільній справі, застосовані ухвалою суду від 18.11.2015 р. у вигляді заборони вчиняти дії, пов`язані з відчуженням квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 скасовані.

Вирішуючи спір суд враховує, що належним відповідачем у цих правовідносинах з приводу завдання шкоди посадовою особою органу державної влади є держава в особі Державної казначейської служби України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України), яка набуває і здійснює цивільні права і обов`язки через органи державної влади у межах їх компетенції (стаття 170 ЦК України).

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

За приписами пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (підпункт З пункту 4, пункт 9 Положення).

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110rel 8).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 259, 264, 265, 274 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, Новобаварської окружної прокуратури м.Харкова, Відділу поліції № 1 Харківського районного управління поліції № 3 ГУНП в Харківській області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями та бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури- відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони: Позивач- ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 );

Відповідачі: Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області ( , м.Харків, вул.Бакуліна, 18);

-Новобаварська окружна прокуратура м.Харкова ( м.Харків, вул.Маршала Конєва, 20);

- Відділ поліції № 1 Харківського районного управління поліції № 3 ГУНП в Харківській області ( м.Харків, пр.Малої Любові, 45).

Повне судове рішення складено 26.09.2022.

СУДДЯ -