Номер провадження: 22-ц/813/2713/22
Справа № 501/2937/20
Головуючий у першій інстанції Тюмін Ю. О.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,
при секретарі: Нечитайло А.Ю..,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», третя особа: Незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ», про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

27 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», третя особа: Незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у якому просила суд:
- визнати наказ №449 від 16.12.2019р. Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» незаконним таким, що виданий з порушенням норм права, як такий, що не передбачає жодних змін в організації виробництва і праці, та скасувати його;
- визнати незаконним та скасувати наказ в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» за №260/0-11 від 28.07.2020р. про звільнення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 40 КЗпП України;
- поновити ОСОБА_1 на посаді менеджера Готельного комплексу «Моряк» ДП «МТП «Чорноморськ»;
- зобов`язати відповідача провести компенсацію сум вимушеного прогулу позивачу за весь період вимушеного прогулу;
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка перебувала у трудових відносинах з ДП «МТП «Чорноморськ» (далі Порт) з 02 грудня 1995 року, а з 01 грудня 2014 року працювала на посаді менеджера в Готельному комплексі «Моряк» (далі Готель). 28.07.2020 року вона наказом в.о. директора порту за №260/0-11. була звільнена з підприємства за ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з змінами в організації виробництва і праці шляхом скорочення працівників, про що її повідомили на зборах 28 липня 2020 року. 30 липня 2020 року вона звернулась до профспілки із заявою про захист порушених трудових прав. Вважає, що наказ є незаконним з таких підстав:
згідно із вимогами ч. 1, ч. 7 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виробничого органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Профспілка робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ» (далі Профспілка) згоди на її звільнення не надала, а тому вона підлягає поновленню на роботі;
зміни в організації виробництва і праці не відбулися, були ліквідовані керівні посади заступників директора порту, а створені інші посади заступників Порту. Готель продовжує працювати, порушене її переважне право на залишення на роботі;
відповідач не проводив консультації з Профспілкою стосовно заходів щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків звільнень;
в порушення ст. 43 КЗпП України її звільнили не через два місяці, а через три оскільки її попередили про звільнення 18 березня 2020 року, то мали звільнити з 18 травня по 18 червня 2020 року.
04 листопада 2020 року відповідач, ДП «МТП «Чорноморськ», надало відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на такі обставини: з кінця 2019 року порт знаходиться на етапі подолання фінансової кризи. Готель є збитковим структурним підрозділом порту, який не здійснює діяльність профільного напрямку виробничої сфери порту. Відповідно ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. п. 3 наказу в.о. директора порту від 16.12.2019р. №449 «Про зміни в організації виробництва праці» зі змінами згідно наказів в.о. директора порту «Про внесення змін до наказу від 16.12.2019р. №449» від 20.12.2019р. №468 та 19.03.2020р. №85, структурний підрозділ порту ГК «Моряк» ліквідовано з 01.05.2020р.. При ліквідації Готелю було проведено ліквідацію всіх робочих місць та посад в даному структурному підрозділі, що складають його штатний розпис. Позивачці було запропоновано перевестися на одне із наявних вакантних робочих місць, однак вона не надала згоду на її переведення. На виконання вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України, відповідач звернувся до Профспілки із поданням на звільнення позивачки, однак Профспілка відповіла про неможливість розглянути це питання через обмеження карантину, однак це суперечить вимогам трудового законодавства, а тому профспілка пропустила встановлений строк на відповідь, у зв`язку з чим вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду на розірвання трудового договору (т. 1 а.с. 156 168).
12 жовтня 2020 року представник третьої особи ОСОБА_2 надав суду письмові пояснення, які узгоджуються з позицією позивачки, зазначеною у позовній заяві. (т. 1 а.с. 88 89, т. 2 а.с. 1 6)
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 просила відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві. Водночас, пояснила що юридично, відповідно до наказів підприємства Готель ліквідований, а чи функціонує він фактично їй невідомо.
Представник третьої особи ОСОБА_2 в судовому засіданні також пояснив, що наказ про зміни в організації праці підписала не уповноважена особа, оскільки це мав зробити директор, а видав наказ виконуючий обов`язки, який не пройшов конкурсного відбору.
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 22 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Профспілка робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ» задоволено частково.
Суд визнав незаконним та скасував наказ в.о. директора Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» за №260/0-11 від 28.07.2020р. про звільнення з ДП «МТП «Чорноморськ» ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 40 КЗпП України;
поновив ОСОБА_1 на Державному підприємстві «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на посаді менеджера Готельного комплексу «Моряк»;
зобов`язав Державне підприємство «Морський торговельний порт «Чорноморськ» виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.07.2020р. по день поновлення на роботі;
стягнув з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн..
Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.
Суд відмовив у задоволенні вимоги про визнання наказу №449 від 16.12.2019р. Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» незаконним таким, що виданий з порушенням норм права, як такий, що не передбачає жодних змін в організації виробництва і праці, та про його скасування.
В апеляційній скарзі відповідач, ДП «МТП «Чорноморськ», просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
На підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», на виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., керуючись статтею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого:
Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.
Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Учасники справи мають права, встановлені ст. ст. 43, 49 ЦПК України, в тому числі, ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.
Суд здійснює виклик сторін у судові засідання, в тому числі, шляхом надіслання судових повісток в порядку, встановленому ст. ст. 128, 130 ЦПК України.
Сторони по справі про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Отже, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам по справі, що участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 29 вересня 2022 року.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та відзиві позивача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Частиною 1 статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього ( стаття 4 КЗпП України).
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41), або на вимогу профспілкового, чи іншого органу, уповноваженого на представництво трудовим колективом (стаття 45).
Умовою припинення трудових відносин з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, є, зокрема, ліквідація підприємства, установи, організації або їхня реорганізація, що поєднана зі скороченням штату/чисельності працівників та/або змінами в організації роботи (праці), унаслідок яких працівник надалі об`єктивно не може виконувати посадових обов`язків за посадою, яку обіймав до запровадження змін в організації праці, а щодо переведення на іншу посаду він або заперечує або для цього об`єктивно немає можливості.
Нормативне тлумачення частин першої та третьої статті 49 2 КЗпП України дає підстави для висновку, що роботодавець одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати, відповідно до своєї кваліфікації.
Ураховуючи, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника або уповноважений ним орган із дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які були на день звільнення.
Усталена судова практика, положення якої викладені у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», а також у постанові Верховного суду від 06.05.2020р. у справі №487/2191/17, полягає в тому, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.
Згідно з частиною третьою статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з підприємством відповідача з 01 грудня 1995 року, а з 01 грудня 2014 року працювала на посаді менеджера в ГК «Моряк», що підтверджується копією трудової книжки (т. 1, а.с. 70 72).
Наявність у підприємства фінансових труднощів підтверджується розшифровкою дебіторської заборгованості, звітами про фінансові результати, а також відомостями про кількість коштів на рахунках підприємства (т. 1, а.с. 191 203).
Відповідно до п. 2.1.5 Колективного договору ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ», при змінах в організації виробництва і праці, пов`язаних з ліквідацією структурних підрозділів порту (чи окремих об`єктів, які входять в структурні підрозділи порту) у зв`язку з укладенням портом договорів про спільну діяльність, управління майном, інвестиційних та інших договорів, за якими майно порту передається в користування іншим суб`єктам господарювання, передбачати в таких договорах трудові та соціальні гарантії працівників порту, яких ці зміни стосуються, на рівні, не нижче чинного Колективного договору (т. 1, а.с. 95 97).
П. 2.1.7 Колективного договору забороняє Порту проводити цілеспрямовані скорочення працівників доти, доки не будуть використані всі можливості для збереження робочих місць і до цього не примусить економічна ситуація в порту. В такому випадку заздалегідь, не менше ніж за три місяці повідомляти профспілки та вести з ними перемови з дотримання прав та інтересів працівників, які підлягають скороченню.
Відповідно до ч. 2 ст. 494 КЗпП України ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Власник або уповноважений ним орган не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення проводить консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення.
Адміністрація Порту спільно з Профспілками уклали Угоду про проведення спільних заходів по виводу Порту з фінансової кризи (т. 1, а.с. 101 102).
Зокрема, відповідно до п/п «в» п. 2.1. Угоди Порт готує та подає до Міністерства інфраструктури України та Чорноморської міської ради документи про передачу на баланс міської громади, пакетом, наступні непрофільні активи, зокрема, ГК «Моряк».
П. 2.5. Угоди передбачає, що Порт готує та видає накази про зниження посадових окладів (тарифних ставок) керівного складу Порту на період подолання фінансової кризи підприємства; встановлює жорсткий контроль витрат, пов`язаних із закупівлями через систему прозоро та надає відповідну інформацію профспілкам за їх вимогою.
Відповідні заходи передбачені Планом реалізації заходів щодо виведення з фінансової кризи Порту (т. 1, а.с. 103 107).
В Порту вживалися заходи з подолання фінансової кризи шляхом видання відповідних наказів: про встановлений неповний робочий тиждень тривалістю 32 години; про скасування надбавок за виконання особливо важливої роботи; про призупинення нарахування та виплату оплат та доплат (т. 1, а.с. 149, 183 190).
На розгляді Чорноморської міської ради перебуває питання передачі об`єктів, які перебувають на балансі Порту, до комунальної власності Чорноморської територіальної громади в особі Чорноморської міської ради Одеської області (т. 1, а.с. 216 221).
Безстроковий трудовий договір, тобто такий, що укладений на невизначений строк, є гарантією, що працівник буде звільнений та втратить роботу не з настанням певного визначеного терміну та не в будь-який момент в залежності від бажання роботодавця, а виключно у випадку, прямо передбаченому законом, та з дотриманням порядку, встановленого законом з метою дотримання прав та мінімальних гарантій для працівника.
Суд першої інстанції не ставить під сумнів право суб`єкта господарювання, який незалежно від форми власності вправі на власний розсуд визначати організаційні та виробничі умови своєї діяльності, в тому числі, приймати рішення про закриття збиткових структурних підрозділів та/або скорочувати чисельність та/або штат працівників.
Разом з тим, дотримання балансу між свободою господарської діяльності та правом громадян на працю вимагає від суду на виконання статті 43 Конституції України захистити працівника від незаконного звільнення, тобто звільнення з порушенням встановленого законом порядку.
28 листопада 2014 року наказом №612-О позивачка була переведена постійно менеджером Готелю (т. 1, а.с. 176), у зв`язку з чим між сторонами існували трудові відносини на невизначений строк.
Відповідно до п. 3 наказу в.о. директора Порту від 16.12.2019р. №449 «Про зміни в організації виробництва праці» зі змінами згідно наказів в.о. директора порту «Про внесення змін до наказу від 16.12.2019 р. №449» від 20.12.2019р. №468, прийнято рішення ліквідувати структурний підрозділ порту Готель з 01.04.2020р. (т. 1, а.с. 177 179, 180 181).
Порт направив позивачці повідомлення про наступне звільнення та перелік посада для переведення. В повідомленні зазначено, що позивача інформують, що відповідно до наказів в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» від 16.12.2019 №449 «Про зміну в організації виробництва і праці» та від 20.12.2019 №468 «Про внесення змін до наказів від 16.12.2019 №449» структурний підрозділ порту «Готельний комплекс «Моряк» та її робоче місце буде ліквідовано 01 квітня 2020 року. В тексті повідомлення міститься розпис відповідачки про його отримання 18 березня 2020 року (т. 1, а.с. 204 205).
Частиною 1 статті 492 КЗпП України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
Однак, позивачку повідомили, що вона буде звільнена у зв`язку з ліквідацією Готелю за 12 днів до дня запланованої ліквідації 01 квітня 2020 року.
Після того, як позивачка була повідомлена про звільнення у зв`язку з ліквідацією Готелю 01 квітня 2020 року, наказом від 19.03.2020р. термін ліквідації було перенесено на місяць на 01 травня 2020 року (т. 1, а.с. 182), однак, навіть враховуючи ці зміни позивачка була повідомлена не за два, а за 1 місяць та 12 днів до ліквідації Готелю.
Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
12 травня 2020 року Профспілка отримала подання на звільнення позивачки (т. 1, а.с. 208211).
Частиною 2 ст. 43 КЗпП України передбачено, що у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.
Відповідно до ч. 5 ст. 43 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.
Однак, у строк до 31 травня 2020 року Профспілка не повідомила Порт про прийняте рішення у письмовій формі.
Лише 30 червня 2020 року Профспілка надала Порту відповідь про неможливість провести засідання щодо розгляду подання, посилаючись на обмеження зібрань в кількості більше 10 осіб на період карантину, а кворум профспілкового комітету вимагає присутності 22 членів комітету (т. 1 а.с. 90 91, 212).
Незважаючи на карантинні обмеження Профспілка не була позбавлена можливості організувати засідання дистанційно за допомогою технічних засобів зв`язку, у зв`язку з чим причини не розгляду подання є неповажними.
Крім того, в будь-якому разі, Профспілка порушила строки про повідомлення власника або уповноваженого ним органу про прийняте рішення, у зв`язку з чим у відповідності до положень ч. 5 ст. 43 КЗпП України вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду на розірвання трудового договору.
Представник третьої особи в судовому засідання послався на недотримання переважного права позивачки на залишення на роботі.
Інститут отримання згоди на розірвання трудового договору має на меті запобігти порушенням прав працівника, який є членом профспілкової організації, при звільненні такого представника. Обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору має попередити порушення прав конкретного працівника, шляхом, зокрема встановлення обставин порушення його переважного права на залишення на роботі.
Такі твердження мають спиратися на обставини, що, по-перше, відповідачка належить до категорії осіб, які користуються переважним правом на залишення на роботі, а по-друге, що на такій самій посаді залишився працювати інший працівник, який не користується переважним правом на залишення на роботі. Однак, твердження Профспілки не ґрунтуються на таких обставинах. Також такі обставини не доведені позивачкою в судовому засіданні. Довідки по роботі з кадрами ці обставини не підтверджують (т. 1, а.с. 238, 239).
Однак, незважаючи на це, відповідач не мав права прийняти рішення про звільнення на підставі ч. 7 ст. 43 КЗпП України, оскільки ним були допущені порушення порядку звільнення позивачки.
В попередженні про звільнення позивачки, а також у наказі про її звільнення від 28.07.2020 року. (т. 1, а.с. 213) підставою зазначене зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення штату працівників ліквідація з 01.04.2020 р. Готелю з усіма робочими місцями та посадами, що складають його штатний розпис.
Однак, судом встановлено, що Готель не був ліквідований 01 квітня 2020 року, як це зазначено підставою для звільнення, не був він ліквідований також і 01 травня 2020 року відповідно до змін у відповідні накази. Таким чином, зміни в організації виробництва і праці, які були використані відповідачем як підстава для звільнення позивачки, насправді не були здійснені Портом.
По перше, позивачка була звільнена лише 28 липня 2020 року, тобто через чотири місяці після того, як її було попереджено про звільнення через два місяці. Звільнення відбулося через три місяці після запланованої ліквідації Готелю, тобто позивачка продовжувала працювати в Готелі і після 01 травня 2020 року до 28 липня 2020 року.
На підтвердження здійснення змін в організації виробництва і праці відповідач надав Організаційні структури Порту (т. 2, а.с. 87, 88), однак надані структури суперечать встановленим судом обставинам та даним самого оскаржуваного наказу про звільнення, оскільки позивачка була звільнена з посади в Готелі зі спливом часу після запланованої його ліквідації.
Сам представник Порту в судовому засіданні не зміг відповісти ствердно, що Готель не працює навіть на момент розгляду судом справи, обмежившись поясненням, що про ліквідацію Готелю свідчать розпорядчі документи Порту.
Також, суд звертає увагу, що позивачка 18 березня 2020 року була попереджена про те, що буде звільнена через два місяці, однак продовжувала працювати протягом ще двох місяців після спливу цього строку.
Законодавець відводить два місяці на здійснення дій, якими супроводжується звільнення працівника. Протягом двох місяців роботодавець зобов`язаний вжити заходів з працевлаштування працівника, запропонувавши інші посади для переведення, врахувати переважне право на залишення працівника, отримати згоду профспілкової організації, після чого звільнити працівника.
Відповідач не звільнив позивачку у повідомлений строк, а це давало працівнику всі підстави правомірно розраховувати, що роботодавець відмовився від свого наміру звільнити її. Тому після спливу двомісячного строку, у випадку збереження наміру звільнити позивачку, роботодавець був зобов`язаний розпочати всю процедуру заново: знову попередити її за два місяці про наступне звільнення, запропонувати посади для переведення та звернутися за наданням згоди до Профспілки.
Однак, Порт не дотримався передбачених законом процедур звільнив позивачку 28 липня 2020 року (т. 1, а.с. 213), не здійснивши протягом двох місяців, що передували звільненню, попередження працівника про наступне звільнення, не звертався до Профспілки за отриманням згоди на звільнення працівника.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що наказ в.о. директора Порту від 28 липня 2020 року про звільнення позивачки за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці шляхом скорочення штату працівників незаконний та підлягає скасуванню, отже, позивачка повинна поновлена на попередній роботі на посаді менеджера Готельного комплексу «Моряк».
Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Водночас, суд першої інстанції правильно вважав необґрунтованими позовні вимоги про визнання наказу №449 від 16.12.2019р. Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» незаконним таким, що виданий з порушенням норм права, як такий, що не передбачає жодних змін в організації виробництва і праці, та про його скасування.
Стаття 6 Господарського кодексу України визначає загальні принципи господарювання в Україні, серед яких, свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.
Питання про доцільність, своєчасність та законність рішення про визначення організаційної структури підприємством виходить за межі вирішення судом трудового спору, а тому позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу №449 від 16.12.2019р. не підлягають задоволенню.
Посилання відповідача ДП «МТП «Чорноморськ» в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд безпідставно не враховано, що позивачка була звільна з роботи за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці шляхом скорочення штату працівників у встановленому трудовому законодавству порядку, не приймаються до уваги, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 доведено належним обґрунтованість підстав позову, саме, те, що звільнення її з роботи за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України проведено з порушенням порядку вивільнення встановленого діючим трудовим законодавством, що є законною підставою для поновлення її на попередньої роботі. Й, навпаки, відповідачем не надано суду достатні та безспірні докази, які спростовують підстави позову.
Так, Верховний Суд у постанові від 06 травня 2020 року у справі №487/2191/17 (провадження №61-38337св18) зробив наступний правовий висновок: «При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої
статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17, провадження №11-431асі18.
Суди встановили, що відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення.
Встановивши, що позивачу не були запропоновані усі наявні на підприємстві вакансії, включаючи 15 відокремлених підрозділів ДП «Адміністрація морських портів України», суди дійшли обґрунтованого висновку про порушення відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України».
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції з достовірністю та об`єктивністю встановлено, що позивача звільнено з роботи відповідно до наказу від 28 липня 2020 року з порушенням статі 49-2 КЗпП України, що згідно зі статтею 235 КЗпП України є підставою для його поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позивач ОСОБА_1 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, у даному випадку в судовому засіданні встановлено, що відповідач порушив її трудові права. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її права підлягають судовому захисту.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Морський торгівельний порт «Чорноморський» залишити без задоволення, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 29 вересня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік