Провадження № 2/761/6409/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

секретаря судового засідання - Шаповала М.С.,

за участю:

представника позивача - Цвєткова Г.О.,

представника відповідача - Самокиша В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві у порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до правонаступника Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», треті особи: ОСОБА_2 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко Інеса Володимирівна про визнання кредитором,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до правонаступника Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», треті особи: ОСОБА_2 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко Інеса Володимирівна про визнання кредитором.

У своїй позовній заяві просив суд:

- визнати ОСОБА_1 Кредитором за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5502 від 28.02.2008 та за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5887 від 21.03.2008 року на загальну суму 1 436 116,03 Доларів США;

- визнати припиненою іпотеку за Іпотечним договором № 02-10/619 від 28.02.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») у зв`язку з припиненням основного зобов`язання;

- визнати припиненою іпотеку за Іпотечним договором № 02-10/977 від 21.03.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») у зв`язку з припиненням основного зобов`язання;

- вилучити запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, здійснений державним реєстратором: приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Інесою Володимирівною на підставі іпотечного договору № 02-10/977 від 21.03.2008 року зареєстрованого в реєстрі № 6865558 щодо об`єкту обтяження - квартира номер АДРЕСА_1 ;

- стягнути з Відповідача на користь ОСОБА_1 195 883,97 Доларів США, що на дату подання позовної заяви еквівалентно 5 179 701,05 гривень;

- вирішити питання про судові витрати.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 28 лютого 2008 року між ОСОБА_1 , та ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») було укладено Іпотечний договір № 02-10/619 згідно з яким у якості забезпечення виконання Третьою особою 1, ОСОБА_2 , зобов`язань за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5502 від 28.02.2008 року було передано в іпотеку нежиле приміщення №153 (сто п`ятдесят три), загальною площею 206,10 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно з пунктом 1.2. іпотечного договору № 02-10/619 заставна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 6 241 800 гривень 00 копійок, що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим на день укладення цього договору (505,00 гривень за 100 доларів США) становить 1 236 000 доларів США 00 центів. Згідно з пунктом 1.3. іпотечного договору № 02-10/619 розмір основного зобов`язання за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5502 від 28.02.2008 року складає 584 000 доларів США. Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29.10.2013 року у справі № 761/17653/13 звернуто стягнення в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 у сумі 4 019 000 (чотири мільйони дев`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп. за кредитним договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 28.02.2008 року за № 10-29/5502, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , на забезпечення, якого позивачем укладено Іпотечний договір № 02-10/619 від 28.02.2008 року з ОСОБА_1 , предметом якого є нежиле приміщення №153 за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_1 згідно із свідоцтвом про право власності від 20.08.2008 року за № НОМЕР_1 , виданим Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» права власності на нежиле приміщення № 153 за адресою: АДРЕСА_2 за ціною, встановленою у п. 1.2. Договору іпотеки, згідно з яким заставна вартість предмету іпотеки є договірною і погоджена сторонами у сумі 6 241 800 (шість мільйонів двісті сорок одної тисячі вісімсот) грн. 00 коп.

21 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») було укладено Іпотечний договір № 02-10/977, згідно з яким у якості забезпечення Третьою особою 1, ОСОБА_2 , зобов`язань за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5887 від 21.03.2008 року було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 . Згідно з пунктом 1.2. Іпотечного договору № 02-10/977 заставна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 1 999 800 гривень 00 копійок, що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим на день укладення цього договору (505,00 гривень за 100 доларів США) становить 396 000 доларів США 00 центів. Згідно з пунктом 1.3. Іпотечного договору № 02-10/977 розмір основного зобов`язання за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5887 від 21.03.2008 року складає 277 200 доларів США. Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26.11.2013 року у справі № 761/17651/13 у рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5887 від 21.03.2008 року у розмірі 1 570 000,00 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру номер АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності від 05.08.2008р., зареєстрованого в Київському міському БТІ 07.08.2008р, шляхом визнання права власності на вказану квартиру за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (). Визнано за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» () право власності на однокімнатну квартиру номер АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності від 05.08.2008р., зареєстрованого в Київському міському БТІ 07.08.2008р.

Відповідно до зазначених вище судових рішень загальна заборгованість ОСОБА_2 перед ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») склала 11 478 875,43 гривень (7 752 791,61 + 3 726 083,82), що на дату винесення відповідних рішень складає 1 436 116,03 Доларів США (курс 7,993 грн за 1 долар США).

Відповідно до пунктів 1.2. Іпотечного договору №02-10/619 та Іпотечного договору №02- 10/977 загальна вартість заставленого майна склала 1 632 000,00 доларів США (1 236 000 доларів США + 396 000 доларів США відповідно). Загальна вартість майна, переданого в іпотеку - 1 632 000,00 доларів США. Загальна сума заборгованості ОСОБА_2 - 1 436 116,03 Доларів США. Враховуючи вищенаведене, та те, що ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Альфа- Банк») перейшло право власності на заставне майно вартість якого більше ніж сума заборгованості за основним зобов`язанням, ОСОБА_1 , як майновий поручитель, виконав зобов`язання ОСОБА_2 перед ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») в повному обсязі.

На підставі викладеного позивач звернувся з позовом до суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 листопада 2021 року матеріали позовної заяви було передано на розгляд судді Фроловій І.В.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2021 року позовну заяву було залишено без руху, а саме надати докази сплати судового збору.

16 грудня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання про усунення недоліків.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 квітня 2022 року було відкрито провадження у справі. Призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

30 травня 2022 року на адресу суду надійшло клопотання про розподіл судових витрат від представника позивача - адвоката Цвєткова Г.О.

31 травня 2022 року на адресу суду надійшов відзив від Акціонерного товариства «Альфа-Банк», відповідно до якого представник відповідача категорично не погоджується з вимогами позовної заяви та вважає їх необґрунтованими.

Представник відповідача зауважує, що вартість двох предметів іпотеки складає 699 236,83 доларів США, а не 1 632 000,00 доларів США, як вказує Позивач, а також те, що загальна заборгованість ОСОБА_2 перед АТ «Альфа-Банк» за кредитними договорами №10-29/5502 від 28.02.2008 та №10-29/5887 від 21.03.2008, що залишилась непогашеною внаслідок звернення стягнення на предмети іпотеки складає 671 013,34 доларів США.

Враховуючи викладене, загальна сума заборгованості, що залишилась непогашеною після звернення стягнення на предмети іпотеки, та підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» становить суму: 422 492, 77 доларів США (за договором від 28.02.2008 року) + 248 520,57 доларів США (за договором від 21.03.2008 року) = 671 013,34 доларів США.

Таким чином представник відповідача у задоволенні позову ОСОБА_1 просить відмовити в повному обсязі.

12 липня 2022 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до змісту якого представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник позивача зауважив, що ОСОБА_1 не брав участі в розгляді справи №757/30515/15-ц, а тому зазначене рішення суду у спорі між кредитором та боржником, не має преюдиційного значення для заставодавця.

У зв`язку з викладеним, оскільки зобов`язання ОСОБА_2 перед АТ «Альфа-банк» за Кредитними договорами №10/29-5502 від 28.02.2008 року та №10-29/5887 від 21.03.2008 року є припиненими за рахунок майна ОСОБА_1 , останній має право бути визнаним кредитором, оскільки в силу приписів частини 2 статті 11 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.

22 липня 2022 року на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно до змісту якого представник відповідача просить суд відмовити у у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Зазначає, що, оскільки у справі № 757/30515/15 визначено розмір заборгованості Позичальника ОСОБА_2 , то суд у іншій справі не може по іншому визначати її, оскільки у такому випадку буде порушено принцип правової визначеності, і за вказаних обставин вже було визначено судами обсяг відповідальності Позичальника.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 липня 2022 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті.

08 вересня 2022 року на адресу суду надійшла заява представника позивача - Цвєткова Г.О. про повернення до підготовчого засідання.

19 вересня 2022 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення від представника позивача - Цвєткова Г.О.

Представник позивача - адвокат Цвєтков Г.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві, та у відповідності до наданих доказів.

Представник відповідача - адвокат Самокиш В.Ю. у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, просив суд відмовити.

Третя особа - ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, пояснень у справі не надавала.

Третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко Інеса Володимирівна у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, пояснень у справі не надавала.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив.

За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне.

28 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») було укладено Іпотечний договір № 02-10/619 згідно з яким у якості забезпечення виконання Третьою особою 1, ОСОБА_2 , зобов`язань за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5502 від 28.02.2008 року було передано в іпотеку нежиле приміщення №153 (сто п`ятдесят три), загальною площею 206,10 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з пунктом 1.2. іпотечного договору № 02-10/619 заставна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 6 241 800 гривень 00 копійок, що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим на день укладення цього договору (505,00 гривень за 100 доларів США) становить 1 236 000 доларів США 00 центів.

Згідно з пунктом 1.3. іпотечного договору № 02-10/619 розмір основного зобов`язання за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5502 від 28.02.2008 року складає 584 000 доларів США.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29.10.2013 року у справі № 761/17653/13 звернуто стягнення в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 у сумі 4 019 000 (чотири мільйони дев`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп. за кредитним договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 28.02.2008 року за № 10-29/5502, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , на забезпечення, якого позивачем укладено Іпотечний договір № 02-10/619 від 28.02.2008 року з ОСОБА_1 , предметом якого є нежиле приміщення № 153 за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_1 згідно із свідоцтвом про право власності від 20.08.2008 року за № НОМЕР_1 , виданим Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» права власності на нежиле приміщення №153 за адресою: АДРЕСА_2 за ціною, встановленою у п. 1.2. Договору іпотеки, згідно з яким заставна вартість предмету іпотеки є договірною і погоджена сторонами у сумі 6 241 800 (шість мільйонів двісті сорок одної тисячі вісімсот) грн. 00 коп.

21 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») було укладено Іпотечний договір №02-10/977, згідно з яким у якості забезпечення Третьою особою 1, ОСОБА_2 , зобов`язань за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5887 від 21.03.2008 року було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

Згідно з пунктом 1.2. Іпотечного договору № 02-10/977 заставна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 1 999 800 гривень 00 копійок, що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим на день укладення цього договору (505,00 гривень за 100 доларів США) становить 396 000 доларів США 00 центів.

Згідно з пунктом 1.3. Іпотечного договору № 02-10/977 розмір основного зобов`язання за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5887 від 21.03.2008 року складає 277 200 доларів США.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26.11.2013 року у справі №761/17651/13 у рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5887 від 21.03.2008 року у розмірі 1 570 000,00 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру номер АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності від 05.08.2008 р., зареєстрованого в Київському міському БТІ 07.08.2008р, шляхом визнання права власності на вказану квартиру за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» ().

Визнано за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» () право власності на однокімнатну квартиру номер АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності від 05.08.2008р., зареєстрованого в Київському міському БТІ 07.08.2008р.

За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до правового висновку, відображеного в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 917/154/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 922/5787/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі 923/1382/16 та багатьох інших: «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».

Згідно з постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16: «Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини».

Одночасно з цим, позивачем було зауважено, та наведене заслуговує на увагу суду, що зазначені рішення суду у спорі між кредитором та боржником не має преюдиційного значення для заставодавця.

Дане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 16 жовтня 2019 р. у справі № 752/21064/15-ц та вказала, що у цьому рішенні не були враховані положення ч. 5 ст. 82 ЦПК України (ч. 5 ст. 75 ГПК України), згідно з якими обставини, встановлені стосовно певної особи судовим рішенням в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути в загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

З огляду на наведене, майновий поручитель, іпотекодавець може заперечувати проти суми заборгованості за основним зобов`язанням, навіть якщо вона встановлена судовим рішенням у справі за позовом кредитора до боржника та/або поручителя, зокрема доводити, що сума боргу є меншою або відсутня взагалі.

Рішення суду, яким вирішено спір між кредитором та боржником та/або поручителем щодо стягнення заборгованості, яким визначено розмір такої заборгованості, не має преюдиційного характеру для заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) за основним кредитним зобов`язанням.

Отже, рішення суду у справі №757/30515/15-ц (на яку посилається Відповідач у своєму запереченні щодо позовних вимог) за позовом кредитора до боржника, за яким вирішено спір щодо стягнення заборгованості і визначено розмір заборгованості боржника ОСОБА_2 перед кредитором АТ «Альфа-Банк», на які посилається Відповідач як на преюдиційні, не мають преюдиційного значення для ОСОБА_1 (іпотекодавця, майнового поручителя), оскільки іпотекодавець не був залучений та не брав участі у розгляді вказаної справи, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до наявних законодавчих положень та висновків Великої Палати ВС України, позивач (заставодавець, майновий поручитель) має право доводити, що сума боргу за відповідними Кредитними договорами / зобов`язаннями є меншою, або відсутня взагалі.

Щодо позовних вимог в частині визнання ОСОБА_1 кредитором за договорами про надання відновлювальної кредитної лінії, суд дійшов наступних висновків.

У ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього кодексу.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦПК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18); від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154 цс 18).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч. 2 ст. 598 ЦК України).

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Щодо Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5502 від 28.02.2008 року та додаткових угод до нього, судом встановлено наступне.

Виходячи із даних, зазначених у Виписках ПАТ «Укрсоцбанк» за період з 28.02.2008 по 04.03.2011, сума виданого АКБСР «Укрсоцбанк» Позичальнику ОСОБА_2 кредиту та сума його повернення за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5502 від 28.02.2008 та додаткових угод до нього, за період з 28.02.2008 по 24.06.2009. (внесення змін Додатковою угодою № 1 від 24.06.2009). підтверджується:

- видача Банком Позичальнику ОСОБА_2 кредитних коштів двома траншами: 28.02.2008 року на суму 134 000,00 дол. США та 04.03.2008 на суму 450 000,00 дол. США, разом 584 000,00 дол. США;

- повернення Боржником кредиту за період з березня 2008 по жовтень 2008 на загальну суму 29 952,23 дол. США;

- останній платіж зі сплати за кредит - 21.10.2008 (черговий платіж за жовтень 2008 в сумі 3 744,12 дол. США);

- заборгованість нараховується з 11.11.2008 (черговий платіж за листопад 2008).

Після останнього платежу 21.10.2008 року, платежі по сплаті кредиту Позичальником ОСОБА_2 у банківських Виписках не значаться.

Додатково вбачається, що 25.06.2009 згідно банківської виписки ОСОБА_2 (Позичальником) отримано 39 214,26 дол. США, і загальна сума отриманого кредиту становить 623 214,26 дол. США: (134 000,00 + 450 000,00 + 39 214,26 = 623 214,26 дол. США)

З урахуванням сплачених Позичальником коштів у розмірі 29 952,23 дол. США, з 25.06.2009 року, заборгованість по сплаті кредиту за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5502 від 28.02.2008 та додаткових угод до нього, складає 593 262,03 дол. США: (623 214,26 - 29 952,23 = 593 262,03 дол. США)

Таким чином, заборгованість по сплаті кредиту за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5502 від 28.02.2008 та додаткових угод до нього, з 25.06.2009 складає 593 262,03 дол. США: (623 214,26 -29 952,23 = 593 262,03 дол. США)

Також за даними банківських виписок підтверджується сума кошів щодо нарахованих Банком та сплачених Боржником процентів за користування кредитом за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5502 від 28.02.2008 та додаткових угод до нього, а саме:

- нараховано та сплачено Позичальником за період з 28.02.2008 по 24.06.2009 - 58 557,02 дол. США;

- отримані Позичальником 25.06.2009 року грошові кошти в сумі 39 214,26 дол. США в повному обсязі (39 214,26 дол. США) були 25.06.2009 направлені на погашення заборгованості за простроченими процентами, однак ця сума закрила прострочені проценти тільки до 28.05.2009;

- всього нараховано Банком та сплачено Боржником процентів за користування кредитом за період з 28.02.2008 по 25.06.2009 (по нарахованих процентах за період по 28.05.2009) - 97 771,28 дол. США.

Після останнього платежу, проведеного 25.06.2009, яким були сплачені прострочені проценти за період з 28.11.2008 по 28.05.2009. платежі по сплаті процентів за користування кредитом Позичальником ОСОБА_2 у банківських виписках не значиться.

Отже, загальна сума сплаченої заборгованості (кредит та проценти! Позичальником ОСОБА_2 за Кредитним договором становить 127 723,51 дол. США, в тому числі:

- 29 952,23 дол. США - повернення (сплата) кредиту за період з березня 2008 по жовтень 2008;

- 97 771,28 дол. США - повернення (сплата) процентів за користування кредитом за період з 28.02.2008 по 25.06.2009 (по нарахованих процентах за період по 28.05.2009).

Таким чином, останній платіж зі сплати за прострочені проценти за користування кредитом за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5502 від 28.02.2008, з додатками до нього, згідно банківських виписок, значиться сплаченим Позичальником 25.06.2009 при ньому за період по 28.05.2009.

Додатковою угодою № 2 від 24.06.2009 про внесення змін до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5502 від 22.03.2008, Банк надав Позичальнику ОСОБА_2 відстрочку по сплаті кредиту (тілу кредиту) на 2009-2010 роки («кредитні канікули»), при цьому порядок нарахування та сплати процентів за користування кредитом не був змінений.

На підставі до п.4.5. Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5502 від 28.02.2008 та додаткових угод до нього, з 11.07.2009 виникла прострочена заборгованість по процентах за користування кредитом, а тому 09.10.2009 строк користування кредитом (виконання зобов`язань за платежами) вважається таким, що сплив.

Отже, на підставі п.4.5. Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5502 від 28.02.2008, з 10.10.2009 Кредитором - ПАТ «Укрсоцбанк» не проводиться нараховування процентів за користування кредитом та пені за простроченими платежами.

Суд зазначає, що у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18) зазначено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника Вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦK України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

На підставі вищевикладеного, заборгованість за простроченими процентами за період з 29.05.2009 по 09.10.2009 склала-30 503,79 дол. США, в тому числі:

- заборгованість за період з 29.05.2009 по 24.06.2009 (27 днів) - 5 817,50 дол. США (554 047,77 дол. США х 14% : 360 дн. х 27 дн.);

- заборгованість за період з 25.06.2009 (дата Додаткової угоди № 1 про внесення змін до договору кредиту) по 09.10.2009 (107 днів) - 24 686,29 дол. США (593 262,03 дол. США х 14% : 360 дн. х 107 дн.).

Зазначений розмір заборгованості у розмірі 623 765,82 дол. США. станом на 22.04.2013 року - дату, відповідно до якої Банком проведено первинний розрахунок заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Укрсоцбанк», та на підставі якого 29.10.2013 року Шевченківським районним судом м. Києва у справі № 761/17653/13-ц було прийнято рішення щодо звернення стягнення предмету іпотеки шляхом визнання права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» в рахунок часткового погашення заборгованості, в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ (7,993 грн. за 1 дол. США на 22.04.2013) становить 4 985 760,20 грн.

За Іпотечним договором № 02-10/619 від 28.02.2008 року п.1.2. заставна вартість предмета іпотеки за згодою Сторін становить 6 241 800,00 грн, що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим на день укладання цього Договору (505,00 гривень за 100 доларів США), становить 1 236 000 доларів США 00 центів.

Отже, за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5502 від 28.02.2008 року:

- заставна вартість предмета іпотеки (за згодою Сторін згідно Іпотечного договору № 02- 10/619 від 28.02.2008 року) - 1 236 000 дол. США

- заборгованість (станом на 22.04.2013) - 623 765,82 дол. США

- переплата (надміру отримані кошти) за рахунок заставної вартості предмета іпотеки, визначеною за згодою Сторін згідно Іпотечного договору №02-10/619 від 28.02.2008 року складає суму коштів у розмірі 612 234,18 дол. США.

Таким чином, вбачається, що відповідач повністю задовільнив свої кредиторські вимоги за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5502 від 28.02.2008 року, оскільки заборгованість Позичальника, встановлена станом на 22.04.2013 року в сумі 623 765,82 дол. США, є повністю погашеною.

На підставі викладено вбачається, що переплата (надміру отримані кошти) за наслідками задоволення кредиторських вимог Відповідача, з урахуванням заставної вартості предмета іпотеки, складає суму коштів у розмірі 612 234,18 дол. США, а саме: 1 236 000,00 дол. США - 623 756,82 дол. США = 612 234,18 дол. США.

Щодо договору про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5887 від 21.03.2008 року та додаткових угод до нього, судом встановлено наступне.

Виходячи із даних, зазначених у Виписках ПАТ «Укрсоцбанк» за період з 21.03.2008 по 04.03.2011, Позивачем визначені суми виданого АКБСР «Укрсоцбанк» Позичальнику ОСОБА_2 кредиту та суми його повернення за Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5887 від 21.03.2008 та додаткових угод до нього, за період з 21.03.2008 по 24.06.2009 (внесення змін Додатковою угодою № 2 від 24.06.2009). підтверджується:

- видача Банком Позичальнику ОСОБА_2 кредитних коштів одним траншем 21.03.2008 року на загальну суму 277 200,00 дол. США;

- повернення кредиту за період з квітня 2008 року по жовтень 2008 року на загальну суму 10 781,21 дол. США;

- останній платіж зі сплати за кредит - 30.10.2008 (черговий платіж за жовтень 2008 в сумі 1 537,23 дол. США за період по 10.11.2008);

- заборгованість нараховується з 11.11.2008 (черговий платіж за листопад 2008 в сумі 1 540,00 дол. США).

Після останнього платежу 30.10.2008 року, платежі по сплаті кредиту Позичальником ОСОБА_2 у банківських Виписках не значаться.

Додатково, 25.06.2009 згідно банківської виписки Позичальником отримано 18 856,55 дол. США, і загальна сума отриманого кредиту становить 296 056,55 дол. США: (277 200,00 + 18 856,55 = 296 056,55 дол. США)

З урахуванням сплачених Позичальником коштів у розмірі 10 781,21 дол. США, з 25.06.2009 року, заборгованість по сплаті кредиту за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5887 від 21.03.2008 та додаткових угод до нього, складає 285 275,34 дол. США: (296 056,55 - 10 781,21 = 285 275,34 дол. США)

Отже, заборгованість по сплаті кредиту за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5887 від 21.03.2008 та додаткових угод до нього, з 25.06.2009 складає 285 2 75,34 дол. США.

Також за даними банківських виписок підтверджується сума кошів щодо нарахованих Банком та сплачених Боржником процентів за користування кредитом за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5887 від 21.03.2008 та додаткових угод до нього, а саме:

- нараховано та сплачено Позичальником за період з 21.03.2008 по 24.06.2009 - 26 186,26 дол. США;

- 25.06.2009 отримані Позичальником грошові кошти в сумі 18 856,55 дол. США в повному обсязі (18 856,55 дол. США) були 25.06.2009 направлені на погашення заборгованості за простроченими процентами, однак ця сума закрила прострочені проценти тільки до 28.05.2009:

- всього нараховано та сплачено процентів за користування кредитом за період з 21.03.2008 по 25.06.2009 (по нарахованих процентах за період по 28.05.2009Ї - 45 042,81 дол. США.

Після останнього платежу 25.06.2009, яким були сплачені прострочені проценти за період з 28.11.2008 по 28.05.2009, платежі по сплаті процентів за користування кредитом Позичальником ОСОБА_2 у банківських виписках не значаться.

Таким чином, останній платіж зі сплати за прострочені проценти за користування кредитом за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5887 від 21.03.2008, з додатками до нього, згідно банківських виписок значиться сплаченим Позичальником 25.06.2009, при ньому за період по 28.05.2009.

Додатковою угодою № 2 від 24.06.2009 про внесення змін до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5887 від 21.03.2008, Банк надав Позичальнику ОСОБА_2 відстрочку по сплаті кредиту (тілу кредиту) на 2009-2010 роки («кредитні канікули»), при цьому порядок нарахування та сплати процентів за користування кредитом не був змінений.

На підставі до п.4.4. Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5887 від 21.03.2008 та додаткових угод до нього, з 11.07.2009 виникла прострочена заборгованість по процентах за користування кредитом, а тому 09.10.2009 строк користування кредитом (виконання зобов`язань за платежами) вважається таким, що сплив.

Отже, на підставі п.4.4. Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5887 від 21.03.2008, з 10.10.2009 Кредитором - ПАТ «Укрсоцбанк» не проводиться нараховування процентів за користування кредитом та пені за простроченими платежами.

На підставі вищевикладеного, заборгованість за простроченими процентами за період з 29.05.2009 по 09.10.2009 складає 14 667,97 дол. США, в тому числі:

- заборгованість за період з 29.05.2009 по 24.06.2009 (27 днів) - 2 797,39 дол. США (266 418,79 дол. США х 14% : 360 дн. х 27 дн.);

- заборгованість за період з 25.06.2009 (дата Додаткової угоди № 2 про внесення змін до договору кредиту) по 09.10.2009 (107 днів) - 11 870,58 дол. США (285 275,34 дол. США х 14% : 360 дн. х 107 дн.).

Зазначений розмір заборгованості у розмірі 299 943,31 дол. США. станом на 22.04.2013 року - дату, відповідно до якої Банком проведено первинний розрахунок заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Укрсоцбанк», та на підставі якого 26.11.2013 року Шевченківським районним судом м. Києва у справі № 761/17651/13-ц було прийнято рішення щодо звернення стягнення предмету іпотеки шляхом визнання права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» в рахунок часткового погашення заборгованості, в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ (7,993 грн. за 1 дол. США на 22.04.2013) становить 2 397 446,88 грн.

За Іпотечним договором № 02-10/977 від 21.03.2008 року п.1.2.заставна вартість предмета іпотеки за згодою Сторін становить 1 999 800,00 грн, що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим на день укладання цього Договору (505,00 гривень за 100 доларів США), становить 396 000 доларів США 00 центів.

Отже, за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5887 від 21.03.2008 року та додаткових угод до нього:

- заставна вартість предмета іпотеки (за згодою Сторін згідно Іпотечного договору № 02- 10/977 від 21.03.2008 року) - 396 000 дол. США

- заборгованість (станом на 22.04.2013) - 299 943,31 дол. США

- переплата (надміру отримані кошти) за рахунок заставної вартості предмета іпотеки, визначеною за згодою Сторін згідно Іпотечного договору № 02-10/977 від 21.03.2008 року в сумі 396 000 дол. США, складає суму коштів у розмірі 96 056,69 дол. США.

Таким чином, вбачається, що відповідач повністю задовільнив свої кредиторські вимоги за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5887 від 21.03.2008 року, оскільки заборгованість Позичальника, встановлена станом на 22.04.2013 року в сумі 299 943,31 дол. США, є повністю погашеною.

На підставі викладено вбачається, що переплата (надміру отримані кошти) за наслідками задоволення кредиторських вимог Відповідача, з урахуванням заставної вартості предмета іпотеки, складає суму коштів у розмірі 96 056,69 дол. США, а саме: 396 000,00 дол. США - 299 943,31 дол. США = 96 056,69 дол. США.

Окремо суд звертає увагу, що з матеріалів справи вбачається, що при зверненні стягнення на предмети іпотеки за Кредитними договорами №10/29-5502 від 28.02.2008 року та №10-29/5887 від 21.03.2008 року АТ «Альфа-банк» було застосовано позасудовий спосіб врегулювання.

Враховуючи застосування позасудового способу врегулювання та приписи ч. 4 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку», після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку», в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 03 липня 2018 року № 2478-VІІІ).

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними, (частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку», в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 03 липня 2018 року № 2478-VІІІ).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи чи документ.

Проте недійсність (нікчемність чи оспорюваність), з урахуванням її направленості на не допущення або присікання порушення цивільних прав та інтересів чи їх відновлення, не може стосуватися вимоги.

Тлумачення ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 03 липня 2018 року № 2478-VІІІ) свідчить, що по своїй суті, в цій нормі було передбачено спеціальну підставу припинення забезпеченого іпотекою основного зобов`язання.

Тобто, ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 03 липня 2018 року № 2478-УІІІ) є спеціальною нормою, яка поширюється лише на зобов`язання, які забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання.

Та обставина, чи залишилося після позасудового врегулювання фактично не виконаною будь-яка частина основного зобов`язання значення не має.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотеко держателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Частина 4 ст. 36 вказаного Закону визначає спеціальну підставу припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання та вказує на те, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Закон України «Про іпотеку» як акт цивільного законодавства може визначати правові підстави для припинення зобов`язання (не тільки іпотеки як додаткового зобов`язання, а й основного зобов`язання, що випливає із кредитного договору). Однак частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» не містить прямого посилання на припинення основного зобов`язання боржника, вказуючи на недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання.

У цьому контексті слід зазначити, що стаття 509 ЦК України визначає зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, тож відсутність кореспондуючого обов`язку боржника права кредитора призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього правовідношення в цілому.

При цьому вимога іпотекодержателя прямо названа законодавцем «недійсною», тобто неіснуючою (на противагу дійсній вимозі). Тож позасудове врегулювання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (у разі його завершення) є способом виконання зобов`язання із його подальшим припиненням.

Тобто іпотекодержатель в силу прямої вказівки закону втрачає право на застосування відповідних способів примусу, що застосовуються до боржника при невиконанні та неналежному виконанні цивільного зобов`язання. Із цього випливає і неможливість для іпотекодержателя як кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання (оберненням його у свою власність).

Керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета застави. Якщо такого відступу від положень цивільного законодавства не було здійснено за договором, кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки.

Отже, метою законодавства як до, так і після 3 липня 2018 року було встановлення за замовчанням обмежень щодо позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, за яким предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора. Чинне законодавство лише змінило акценти у ролі договору в цих правовідносинах: для боржників - фізичних осіб за договором можна передбачити дійсність наступних вимог, тоді як для юридичних осіб - боржників за договором можна закріпити недійсність наступних вимог кредитора.

Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Частина 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» визначає, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього (частина шоста статті 38 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, на момент звернення стягнення на предмет іпотеки кредитору відома вартість предмета іпотеки і розмір невиконаного основного грошового зобов`язання, тому на кредитора покладено ризики застосування спрощеної позасудової процедури, у тому числі вірогідність того, що за рахунок вартості майна, переданого в іпотеку, вимога за основним зобов`язанням буде забезпечена не в повному обсязі.

Отже, недійсність наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання, передбачена ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», тягне припинення такого основного зобов`язання, у тому числі в тих випадках, коли відбулося часткове (неповне) задоволення вимог іпотекодержателя (кредитора) за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказане віднайшло своє відображення у правових висновках, викладених у постанові ВП ВС від 18.11.2022 року у справі №910/17048/17.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Оскільки зобов`язання ОСОБА_2 перед АТ «Альфа-банк» за Кредитними договорами №10/29-5502 від 28.02.2008 року та №10-29/5887 від 21.03.2008 року є припиненими за рахунок майна ОСОБА_1 , останній має право бути визнаним кредитором, оскільки в силу приписів ч. 2 ст. 11 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.

Таким чином позовні вимог в даній частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині визнання припиненими іпотек за іпотечними договорами, суд дійшов наступних висновків.

Передбачені цивільним законодавством забезпечувальні заходи виконання зобов`язання завжди виникають у зв`язку з основним зобов`язанням і, як правило, мають залежний від основного зобов`язання характер, тобто їх дійсність залежить від дійсності основного правочину.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є застава, в силу якої кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (стаття 572 ЦК України, стаття 1 Закону України «Про заставу»).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України).

За приписами статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У разі порушення боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» визначено, що Іпотека припиняється у разі; припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Оскільки судом було задоволено позовні вимог в частині визнання ОСОБА_1 Кредитором за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5502 від 28.02.2008 та за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5887 від 21.03.2008 року на загальну суму 1 436 116,03 Доларів США, то похідні позовні вимоги в частині визнання припиненою іпотеки за Іпотечним договором №02-10/619 від 28.02.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») у зв`язку з припиненням основного зобов`язання та іпотеки за Іпотечним договором №02-10/977 від 21.03.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») у зв`язку з припиненням основного зобов`язання.

Щодо позовних вимог в частині вилучення запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, суд дійшов наступних висновків.

Вбачається, що однією з позовних вимог, заявлених ОСОБА_1 було вилучити запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, здійснений державним реєстратором: приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Інесою Володимирівною на підставі іпотечного договору № 02- 10/977 від 21.03.2008 року зареєстрованого в реєстрі № 6865558 щодо об`єкту обтяження - квартира номер АДРЕСА_1 .

З даного приводу, суд зазначає, що під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права.

Проте, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19.

Таким чином, суд дійшов висновку, що з 16 січня 2020 року законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а відтак необхідність застосування позивачем способу судового захисту, який у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а значить не спроможний надати особі ефективний захист її прав, є помилковим, а тому в даній частині позовних вимог необхідно відмовити.

Вказане також узгоджується з правовою позицією викладеної у постановах Верховного Суду, а саме: Касаційного цивільного суду від 16.09.2020 р. у справі №352/1021/19 та Касаційного господарського суду у постанові від 03.09.2020 р. у справі №914/1201/19.

Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України).

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки позовні вимоги задоволені частково, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 13 989 (тринадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят дев`ять) гривень 60 копійок стягнути з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, а також ст. ст. 15, 16, 509, 572, 575, 598, 599, 625, 1048, 1050 ЦК, ст. ст. 3, 11, 17, 33, 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про заставу», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», з урахуванням правових висновків, викладених у постанові ВП ВС від 18.11.2022 року у справі №910/17048/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 р. у справі № 752/21064/15-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18), постанові Верховного Суду від 20.08.2020 року у справі № 916/2464/19, постанові Верховного Суду від 16.09.2020 р. у справі №352/1021/19, постанові Верховного Суду від 03.09.2020 р. у справі №914/1201/19, керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 55, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до правонаступника Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», треті особи: ОСОБА_2 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко Інеса Володимирівна про визнання кредитором - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_1 Кредитором за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5502 від 28.02.2008 та за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5887 від 21.03.2008 року на загальну суму 1 436 116,03 Доларів США.

Визнати припиненою іпотеку за Іпотечним договором №02-10/619 від 28.02.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») у зв`язку з припиненням основного зобов`язання.

Визнати припиненою іпотеку за Іпотечним договором №02-10/977 від 21.03.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») у зв`язку з припиненням основного зобов`язання.

Стягнути з Акціонерне товариство «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 195 883,97 Доларів США, що на дату подання позовної заяви еквівалентно 5 179 701,05 гривень.

Стягнути з Акціонерне товариство «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 13 989 (тринадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят дев`ять) гривень 60 копійок.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця проживання - АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

Правонаступник Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», адреса місцезнаходження - 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100, .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця проживання - АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_3

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко Інеса Володимирівна, адреса місцезнаходження - 01021, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 34/1.

Повний текст рішення виготовлений 05 жовтня 2022 року.

Суддя: