КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №755/7716/20 Головуючий у 1 інстанції: Катющенко В.П.
провадження №22-ц/824/9689/2022 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Сушко Л.П., Суханової Є.М.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «РИФ-Транс ЛТД», про стягнення безпідставно набутих грошових коштів з урахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 5 000 000 грн, інфляційні втрати в сумі 897 110 грн, 3 % річних у розмірі 393 037 грн 20 коп., моральну шкоду у розмірі 103 906 грн, судовий збір у розмірі 10 510 грн, 214 грн комісії за його сплату, 12 900 грн вартості експертного психологічного дослідження та витрати на професійну правничу допомогу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він у лютому 2010 року спільно з ОСОБА_3 вирішили створити Товариство з обмеженою відповідальністю. За спільною згодою засновниками товариства витупили дружина позивача - ОСОБА_4 та донька ОСОБА_5 , розподіливши частки по 50% кожному.

Вказував, що директором новоствореного Товариства з обмеженою відповідальністю «РИФ-Транс ЛТД» зі статутним капіталом 20 000 грн. був призначений ОСОБА_2

13 березня 2012 року учасниками Товариства було прийнято рішення про збільшення статутного капіталу підприємства до 10 000 000 грн. зі збереженням рівності часток - 50% ОСОБА_4 та 50% ОСОБА_6 , однак відповідачка на той час не мала змоги своєчасно внести кошти у розмірі 5 000 000 грн. в рахунок поповнення своєї частки статутного капіталу Товариства, у зв`язку з чим між позивачем та ОСОБА_3 у подальшому була досягнута домовленість, що він замість відповідачки внесе 5 000 000 грн у рахунок формування статутного капіталу частки учасника ТОВ «Риф-Транс ЛТД», що і було ним зроблено упродовж 2016-2017 років дев`ятьма окремими платежами із зазначенням у меморіальних ордерах «Внесок до статутного фонду від ОСОБА_7 через ОСОБА_2 », тобто частка учасника ОСОБА_6 у розмірі 5 000 000 грн. сформована у повному обсязі його коштами.

Проте, ОСОБА_6 , незважаючи на письмову вимогу від 12.04.2020 року, до теперішнього часу зазначені грошові кошти йому не повернула, а тому він вважає, що такі безпідставно набуті відповідачкою та підлягають поверненню на підставі ст.1212 ЦК України. Також вважає, що на його користь підлягають стягненню інфляційній втрати та 3 % річних від суми боргу, моральна шкода і судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 5 000 000 грн, інфляційні втрати у розмірі 897 110 грн, 3% річних у розмірі 393 037 грн 20 коп., моральну шкоду в сумі 10 000 грн, судовий збір в сумі 11 350 грн 80 коп., а всього 6 311 498 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Скарги обґрунтовує тим, що фактично предметом спору у цій справі є грошові кошти, які є власністю ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД».

Проте, доказів того, що грошові кошти у розмірі 5 000 000 грн. знаходяться у власності відповідача, матеріали справи не містять. ОСОБА_1 з ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД» не виходила та частку свою не відчужувала.

Крім того, підставою позову ОСОБА_2 зазначено ст.1212 ЦК України. Водночас, з позовної заяви вбачається, що грошові кошти у розмірі 5 000 000 грн. внесені учасником ОСОБА_1 через директора ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД», надійшли на рахунок ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД», а тому саме вказане товариство отримало грошові кошти ОСОБА_1 , що є предметом спору за позовом ОСОБА_2 . Отже, ОСОБА_1 є власником корпоративних прав у ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД».

Вказує, що фактично підстава позову стосується формування статутного капіталу після прийняття рішення про його збільшення та набуття ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД» права власності на грошові кошти у розмірі 5 000 000 грн.

Спір за позовом директора ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД» до учасника ТОВ «РИФ- ТРАНС ЛТД», третя особа: ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД», виник з корпоративних відносин, тобто з відносин, які змінилися щодо корпоративних прав ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що номінальна вартість її частки у розмірі 50% була збільшена до 5 000 000 грн.

Так, на підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_2 надав до суду меморіальні ордери, в яких платником зазначено: «ТРАНЗИТ - СЧЕТ по БЕЗДОГОВОР ПЛ. ЮРЛИЦ» з призначенням платежу: «Готівкові надходження власник коштів. Внесок до статутного фонду від ОСОБА_7 ч/'з ОСОБА_2 НОМЕР_1 РИФ-ТРА».

З огляду на положення Закону, вважає, що меморіальні ордери, надані позивачем, є документами, які лише підтверджують внутрішньо-банківські операції, та не є доказом того, що платником грошових коштів на загальну суму 5 000 000 грн. є фізична особа ОСОБА_2 .

З урахуванням того, що призначення платежу у меморіальних ордерах вказує на готівкові надходження, позивачем не надано належних доказів - квитанцій, на підтвердження прийняття готівки від платника. Згідно з п.1.32 ст.1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», платник - особа, з рахунка якої ініціюється переказ коштів або яка ініціює переказ шляхом подання/формування документа на переказ готівки разом із відповідною сумою коштів.

Позивач ОСОБА_2 не є власником та не є платником грошових коштів на загальну суму 5 000 000 грн, як ним помилково зазначено у позові.

Ні статутом ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД», ні положеннями ЗУ «Про господарські товариства» (у редакціях станом на момент виникнення спірних правовідносин), не передбаченого право вносити несплачену частку до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю за іншого учасника директором товариства або іншою особою. Внесення частки здійснюється виключно учасником товариства.

Навпаки, надані позивачем ОСОБА_2 меморіальні ордери є підтвердженням того, що поповнення статутного капіталу на загальну суму 5 000 000 грн було здійснене ОСОБА_7 .

Внесення на розрахунковий рахунок ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД» готівкових коштів через директора ОСОБА_2 , який є посадовою особою товариства, не суперечить вимогам закону та господарській діяльності товариства, а також не свідчить про те, що грошові кошти, які надійшли на розрахунковий рахунок ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД», як внесок ОСОБА_7 до статутного капіталу через директора ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД» ОСОБА_2 , належать на праві власності останньому.

Зазначає, що з позовної заяви вбачається, що предмета спору у цій справі не існує, оскільки грошові кошти у розмірі 5 000 000 грн отримало підприємство Т0В «РИФ- ТРАНС ЛТД» від учасника ОСОБА_1 як внесок до статутного капіталу Т0В «РИФ-ТРАНС ЛТД», а ОСОБА_2 не є платником та не є власником цих коштів, а є лише посадовою особою Т0В «РИФ-ТРАНС ЛТД», через яку грошові кошти від ОСОБА_1 надійшли на розрахунковий рахунок Т0В «РИФ-ТРАНС ЛТД».

Тобто, Дніпровським районним судом міста Києва розглянуто справу та ухвалено рішення однобічно, без врахування аргументів відповідача, викладених у відзиві та без зазначення мотивів відхилення кожного аргументу, викладеного у відзиві на позов.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_8 - представник ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Зазначає, що в обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідачка покликається на те, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 10.12.2020 року, дійшов неправильного висновку про те, що вирішення спору повинно здійснюватись у порядку цивільного судочинства, а відтак неправильного висновку дійшов і суд касаційної інстанції у своїй постанові.

Вважає, що відповідачка намагається в суді апеляційної інстанції оскаржити постанову суду апеляційної інстанції та постанову суду касаційної інстанції, що суперечить положенням ч.1 ст.352 та ч.1 ст.367 ЦПК України. У подальшому відповідачка, обґрунтовуючи апеляційну скаргу, помилково заявляє про суб`єктний склад сторін у справі, та вважає, що позивачем є директор ТОВ «РИФ-Транс ЛТД», а відповідачем є засновник ТОВ «РИФ-Транс ЛТД», а третьою особою є ТОВ «РИФ- Транс ЛТД».

Відповідно до частини 2 статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Отже суб`єктний склад сторін у цій справі такий: позивач - фізична особа ОСОБА_2 , відповідач - фізична особа ОСОБА_1 , третя особа - юридична особа ТОВ «РИФ-Транс ЛТД».

Перекручення відповідачкою у апеляційній скарзі положень ст.48 ЦПК України та визначення неправильного складу сторін у справі, який не відповідає реальному складу учасників спору, не може змінювати вид судочинства, в якому слід розглядати такий спір.

Вказує, що у подальшому, обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідачка помилково заявляє, що нібито суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме положення статті 167 ГК України та ст.1212 ЦК України, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення. Однак таке твердження не відповідає дійсності.

Вважає, що правильне визначення підвідомчості цієї справи залежить від установлення наявності або відсутності корпоративних відносин між учасниками справи.

Як вбачається з матеріалів справи, вимоги про стягнення грошових коштів та моральної шкоди обґрунтовані безпідставним набуттям відповідачкою майна (грошових коштів) за рахунок позивача.

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач володіє (чи володів) корпоративними правами у ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД», отже й відсутні правові підстави стверджувати, що між позивачем і відповідачкою, або між позивачем і ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД» виникли корпоративні відносини.

При цьому, оскільки позивач не є учасником ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД», не є власником частки у статутному капіталі ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД» та не має на меті отримати частку відповідачки у товаристві з метою участі в управлінні та діяльності цієї юридичної особи, адже його вимоги спрямовані до відповідачки саме як до боржника у зобов`язальних відносинах, а також оскільки заявлений позов не направлений на захист корпоративних прав, цей спір не містить ознак корпоративного.

Отже, вважає, що припущення відповідачки про те, що спір у цій справі виник з корпоративних відносин, є помилковим, необґрунтованим та таким, що суперечить положенням цивільного та господарського законодавства.

У подальшому, обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідачка намагаючись змінити підсудність справи заявляє, що підстава позову стосується формування статутного капіталу, тому суд першої інстанції неправильно застосував положення ст.1212 ЦК України.

Як вбачається з оскаржуваного рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 01 липня 2022 року, представник відповідача ОСОБА_9 в судовому засіданні додатково пояснила, що відповідачка не надавала позивачу довіреності щодо внесення від її імені грошових коштів до статутного капіталу Товариства, та не складалась розписка про передачу коштів відповідачем позивачу.

Також суд першої інстанції після стадії дослідження доказів зауважив, що відповідачем не спростовано доводів позивача, не надано і судом не встановлено доказів належності їй грошових коштів у вказаній сумі на час внесення їх позивачем до статутного фонду Товариства, а за змістом ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи і доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому суд відхилив доводи відповідачки та її представника, на які вони посилалися як на підставу своїх заперечень та наголосив на тому, що за змістом ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення».Відповідачка, обґрунтовуючи апеляційну скаргу, заявляє, що нібито суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права (разом з тим не зазначає яких саме) та покликається при цьому на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №203/2501 /15-ц.

Як вбачається з Постанови ВП ВС від 05.12.2018 року у справі №203/2501/15-ц, позов ініційовано внаслідок укладеного договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі, предметом позову є визнання права власності на частку у статутному капіталі товариства, скасування всіх рішень загальних зборів учасників товариства, визнання недійсними змін до статуту товариства і скасування державної реєстрації змін до установчих документів товариства.

Аналіз предмету й підстав позову, викладених у позовній заяві, а також доводів, наведених в апеляційній скарзі, вказує на те, що позов у цій справі не стосується набуття корпоративних прав відповідачкою, а пред`явлений до неї з метою захисту права власності позивача на належне йому майно.

У подальшому відповідачка обґрунтовуючи порушення судом першої інстанції норм процесуального права вказує, що позивачем не надано належних доказів - квитанцій, на підтвердження прийняття готівки від платника, отже позивач не є платником грошових коштів на суму 5 000 000 грн.

Разом з тим, згідно п.1.32 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», платник - особа, з рахунка якої ініціюється переказ коштів або яка ініціює переказ шляхом подання/формування документа на переказ готівки разом із відповідною сумою коштів.

З меморіальних ордерів вбачається, що у кожному меморіальному ордері в розділі "Призначення платежу" зазначено: "Внесок до статутного фонду від ОСОБА_7 через ОСОБА_2 ".

Оскільки саме позивач вносив готівкові кошти в касу банка, отже він є платником з урахуванням положень п.1.32 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, наведені висновки експертів є належними, допустимими та достатніми доказами, які підтверджують внесення позивачем за відповідача особистих коштів до статутного капіталу Товариства, а тому вимоги позивача про повернення коштів у розмірі 5 000 000 грн на підставі статті 1212 ЦК України є доведеними та підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідачка покликаючись на порушення судом першої інстанції процесуальних норм стверджує, що суд ухвалив рішення без зазначення мотивів відхилення кожного аргументу, викладеного у відзиві на позов.

Вважає, що з цим не можна погодитись з огляду на наступне. Процесуальні норми є вторинними у порівнянні з матеріальними, оскільки призначення процесуальних норм полягає в забезпеченні реалізації матеріальних норм. Це означає, що характер, зміст і призначення процесуальних норм, які складають зміст процесуального права (має на меті забезпечення організаційної діяльності із застосування норм матеріального права), підпорядковані вимогам матеріальних норм і тому обумовлюються ними та є похідними від них.

Виходячи з наведеного, не применшуючи значення необхідності дотримання процесуальних норм, їх порушення повинно бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про повернення коштів у розмірі 5 000 000 грн на підставі статті 1212 ЦК України є доведеними та обґрунтованими. Натомість, відповідачем не спростовано доводів позивача, не надано і судом не встановлено доказів належності їй грошових коштів у вказаній сумі на час внесення їх позивачем до статутного фонду Товариства, а за змістом ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи і доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому відхилив доводи відповідача та її представника, на які вони посилалися як на підставу своїх заперечень та наголошує, що за змістом ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року

№ 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто, передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне.

По-друге, таким критерієм є суб`єктний склад такого спору.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Разом з тим стаття 20 ГПК України визначає коло справ, які підлягають розгляду в господарському суді, до якого віднесено справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Судом встановлено, що згідно з протоколом Установчих зборів засновників ТОВ «РИФ-Транс ЛТД» від 18 лютого 2010 року (всього засновників двоє) утворено Товариство «РИФ-Транс ЛТД» зі статутним фондом у розмірі 20 000 грн із розподілом часток: 10 000 грн - ОСОБА_4 - 50% статутного фонду та 10 000 грн ОСОБА_7 - 50 % статутного фонду. Виконання обов`язків директора покладено на ОСОБА_2 (т.1. а.с.22).

Протоколом №5 Установчих зборів засновників ТОВ «РИФ-Транс ЛТД» від 13 березня 2012 року постановлено збільшити статутний фонд Товариства, встановивши його у розмірі 10 000 000 грн. Визначено розмір часток учасників Товариства: ОСОБА_4 - 5 000 000 грн - 50%; ОСОБА_7 - 5 000 000 грн - 50% (а.с.33).

З меморіальних ордерів вбачається внесення коштів у сумі 5 000 000 грн до уставного фонду поповнення статутного фонду від ОСОБА_7 через ОСОБА_2 у графі «Призначення платежу. У меморіальних ордерах від 07 грудня 2017 року, 8 грудня 2017 року, 11 грудня 2017 року, 12 грудня 2017 року, 20 грудня 2017 року, 26 грудня 2017 року, 28 грудня 2017 року та 29 грудня 2017 року у графі «Призначення платежу» вказано «готівкові надходження власних коштів, внесення до статутного фонду від ОСОБА_7 через ОСОБА_2 » (т.1, а.с.44-48).

В матеріалах справи міститься висновок експертів КНДІСЕ за результатами проведення комісійної судово-економічної експертизи від 09 червня 2020 року

№11651/20-72/15386?15388/20-72 на підставі заяви адвоката Середи Ю.М. в інтересах ОСОБА_2 щодо проведення судово-економічної експертизи у кримінальному провадженні №0011578, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 06.10.2018 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 364-1 КК України (т.1, а.с.134-157).

З даного висновку вбачається, що на дослідження надано висновок спеціаліста ТОВ Аудиторська компанія «НХД-Аудит» від 17 квітня 2020 року, в якому на вирішення спеціаліста було поставлено питання «Чи підтверджується документально формування Статутного фонду ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД», в тому числі внесення внесків від кожного із засновників зокрема?». Надано відповідь, що Статутний фонд ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД» станом на 30.12.2017 року був сформований і сплачений у повному обсязі на загальну суму 10 020 000 грн. Від імені кожного з учасників внесено: за ОСОБА_4 в тому числі особисто 2 548 932 грн. директором ОСОБА_2 - 2 461 068 грн, за ОСОБА_1 5 010 000 грн в тому числі учасником ОСОБА_4 - 10 000 грн, директором ОСОБА_2 - 5 000 000 грн. Аналогічна відповідь дана у висновку спеціаліста ТОВ Аудиторська компанія «НХД-Аудит» від 17 квітня 2020 року (т.1, а.с.160-214).

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач ОСОБА_2 як посадова особа - директор ТОВ «РИФ - ТРАНС ЛТД» упродовж 2016 - 2017 років вніс (дев`ятьма) платежами грошові кошти у розмірі 5 000 000 грн. як внесок до статутного фонду ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД» учасника ОСОБА_1 , а тому частка учасника ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД» ОСОБА_1 нібито сформована грошовими коштами позивача.

Підставою позову зазначено, що грошові кошти у розмірі 5 000 000 грн є безпідставно набутими грошовими коштами, а тому вони підлягають стягненню з ОСОБА_1 у порядку, передбаченому ст.1212 ЦК України.

За матеріалами справи предметом позову ОСОБА_2 зазначено стягнення грошових коштів у розмірі 5 000 000 грн з відповідачки ОСОБА_1 як безпідставно набутих грошових коштів.

ОСОБА_1 є засновником ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД» з часткою у статутному капіталі у розмірі 50% ще від 2010 року.

Іншим засновником ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД» є ОСОБА_4 , з часткою у статутному капіталі у розмірі 50%.

Чоловік ОСОБА_4 , ОСОБА_2 - позивач, згідно Протоколу №1 установчих зборів засновників ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД» від 18 лютого 2010 року, був призначений на посаду директора ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД».

Суб`єктний склад у цій справі такий: позивачем є директор ТОВ «РИФ- ТРАНС ЛТД», відповідачем - засновник ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД», а третьою особою - ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД», залученою позивачем.

13 березня 2012 року учасниками ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД» було прийнято рішення про збільшення статутного капіталу підприємства до 10 000 000 грн зі збереженням часток ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.115 ЦК України господарське товариство є власником майна, переданого йому учасникам товариства у власність як вклад до статутного капіталу (складеного) капіталу.

Тобто, фактично предметом спору у цій справі є грошові кошти, які є власністю ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД».

Доказів того, що грошові кошти у розмірі 5 000 000 грн знаходяться у власності відповідачки матеріали справи не містять. ОСОБА_1 з ТОВ «РИФ- ТРАНС ЛТД» не виходила та частку свою не відчужувала.

Підставою позову ОСОБА_2 зазначено ст.1212 ЦК України.

Відповідно до положень ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Зобов`язання щодо безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна, набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Разом з тим, з позовної заяви вбачається, що грошові кошти в розмірі 5 000 000 грн внесені учасником ОСОБА_1 через директора ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД», надійшли на рахунок ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД», а тому саме вказане товариство отримало грошові кошти ОСОБА_1 , шо є предметом спору за позовом ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.1 ст.167 ГК України, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Отже, ОСОБА_1 є власником корпоративних прав у ТОВ «РИФ- ТРАНС ЛТД».

Позивач стверджує у позовній заяві, що частка ОСОБА_1 у ТОВ «РИФ- ТРАНС ЛТД» нібито сформована його грошовими коштами.

Позивач оспорює частку ОСОБА_1 у статутному капіталі ТОВ «РИФ- ТРАНС ЛТД» номінальною вартістю 5 000 000 грн та ставить під сумнів корпоративні права ОСОБА_1 , якими вона володіє.

Вбачається зацікавленість позивача, пов`язана з тим, що він є директором цього підприємства від 2010 року, а його дружина ОСОБА_4 , з якою вони знаходяться у шлюбі більше 25-ти років, є засновником ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД» та власником частки у розмірі 50%.

Отже, фактично підстава позову стосується формування статутного капіталу після прийняття рішення про його збільшення та набуття ТОВ «РИФ-ТРАНС Д» права власності на грошові кошти у розмірі 5 000 000 грн.

Так як спір за позовом директора ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД» до учасника ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД», третя особа: ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД», виник з корпоративних відносин, тобто з відносин, які змінилися щодо корпоративних прав ОСОБА_1 , так як номінальна вартість її частки у розмірі 50% була збільшена до 5 000 000 грн.

За ч.2 ст.167 ГК України під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Саме тому позивач 27 жовтня 2020 року подав до суду заяву про залучення третьої особи - ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД» з посиланням на те, що можуть змінитися або припинитися правовідносини між відповідачем та ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД».

Таким чином, спір виник з корпоративних відносин, тобто з відносин, які змінилися щодо корпоративних прав ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що номінальна вартість її частки у розмірі 50% була збільшена до 5 000 000 грн.

В постанові Великої Палати Верховного суду від 5 грудня 2018 року у справі №203/2501/15-ц (Провадження № 14-411цс18) висловлена наступна позиція: незважаючи на те, що між фізичною особою та товариством і виникли правовідносини за цивільно- правовим договором, однак цей договір стосується набуття корпоративних прав позивачкою: звідси правовідносини, які виникли між сторонами у справі є господарсько-правовими, тому спір підлягає розгляду за правила господарського судочинства.

На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_2 надав до суду меморіальні ордери, в яких платником зазначено: «ТРАНЗИТ _ СЧЕТ по БЕЗДОГОВОР ПЛ. ЮРЛИЦ» з призначенням платежу: «Готівкові надходження власник коштів. Внесок до статутного фонду від ОСОБА_7 ч/з ОСОБА_2 НОМЕР_1 РИФ-ТРА».

Відповідно до п.24.3 ст. 24 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» при використанні документа на переказ готівки ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття до виконання банком або іншою установою - учасником платіжної системи документа на переказ готівки разом із сумою коштів у готівковій формі. Прийняття документа на переказ готівки до виконання засвідчується підписом уповноваженої особи банку або іншої установи - учасника платіжної системи чи відповідним чином оформлено квитанцією.

Згідно з п.24.4 ст.24 ЗУ «Пол платіжні системи та переказ коштів в Україні», банки зобов`язані відображати інформацію про кожну операцію з приймання готівки (у тому числі їх агентів) у системі автоматизації банків на внутрішньо-банківському рахунку та/або внутрішній підсистемі системи автоматизації банку в той самий операційний день (у разі здійснення ініціювання переказу готівки платником протягом операційного часу) або не пізніше наступного операційного дня (у разі ініціювання переказу готівки після закінчення операційного часу).

За п.1.19 ст. 1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньо-банківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

Отже, з огляду на зазначені вище положення Закону, меморіальні ордери, надані позивачем, є документами, які лише підтверджують внутрішньо-банківські операції, та не є доказом того, що платником грошових коштів на загальну суму 5 000 000 грн є фізична особа ОСОБА_2 .

Оскільки призначення платежу у меморіальних ордерах вказує на готівкові надходження, позивачем не надано належних доказів - квитанцій, на підтвердження прийняття готівки від платника.

Відповідно до п.1.32 ст. 1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», платник - особа, з рахунку якої ініціюється переказ коштів або яка ініціює переказ шляхом подання/формування документу на переказ готівки разом з відповідною сумою коштів.

Проте, позивач ОСОБА_2 не є власником та не є платником грошових коштів на загальну суму 5 000 000 грн, як ним помилково зазначено у позові.

Також, ні статутом ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД», ні положеннями ЗУ «Про господарські товариства» (у редакціях станом на момент виникнення спірних правовідносин), не передбаченого право вносити несплачену частку до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю за іншого учасника директором товариства або іншою особою. Внесення частки здійснюється виключно учасником товариства.

Таким чином, надані позивачем ОСОБА_2 меморіальні ордери є підтвердженням того, що поповнення статутного капіталу на загальну суму 5 000 000 грн було здійснене ОСОБА_7 .

Внесення на розрахунковий рахунок ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД» готівкових коштів через директора ОСОБА_2 , який є посадовою особою товариства, не суперечить вимогам закону та господарській діяльності товариства, а також не свідчить про те, що грошові кошти, які надійшли на розрахунковий рахунок ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД» як внесок ОСОБА_7 до статутного капіталу через директора ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД» ОСОБА_2 , належать на праві власності останньому.

Як вбачається з правової позиції, викладеної в Постанові Великої палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі №367/6344/16-ц, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Обов`язковими умовами для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення є: набуття або збереження майна; набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до поданої позовної заяви грошові кошти у розмірі 5 000 000 грн. отримало підприємство ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД» від учасника ОСОБА_1 як внесок до статутного капіталу ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД», а ОСОБА_2 не є платником та не є власником цих коштів, а є лише посадовою особою ТОВ «РИФ-ТРАНС ЛТД», через яку грошові кошти від ОСОБА_1 надійшли на розрахунковий рахунок ТОВ «РИФ- ТРАНС ЛТД».

Пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

За приписами пункту 4 частини першої статті 374 ЦПК України, частини першої, другої статті 377 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2022 року скасувати, а провадження у справі закрити з роз`ясненням позивачу права звернутися із заявою щодо направлення справи за підвідомчістю до Господарського суду м. Києва протягом 10 днів.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст.255, ч.1 ст.256, ст.ст.367, 374, 376, 377, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2022 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «РИФ-Транс ЛТД», про стягнення безпідставно набутих грошових коштів з урахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних, відшкодування моральної шкоди закрити.

Роз`яснити позивачу право звернутися із заявою щодо направлення справи за підвідомчістю до Господарського суду м. Києва протягом 10 днів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2022 року.

Головуючий:

Судді: