Справа № 523/1756/22
Провадження №2/523/2721/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"13" вересня 2022 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання Скороход К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 м. Одеси, в загальному позовному провадженні, цивільну справу №523/1756/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 , яким просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь 256 099,05 гривень. В обґрунтування позову зазначив, що 30 грудня 2019 року між сторонами було укладено договір позики. Позивач належним чином виконав взяті на себе зобов`язання за договором, про що свідчить розписка відповідача від 30.12.2019 року щодо отримання коштів у розмірі 9 000,00 доларів США. Відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, а саме до 30 грудня 2020 року не повернув позивачеві суму боргу, від повернення боргу всіляко ухиляється, що і стало причиною звернення до суду. Нормативно позивач обґрунтував свої вимоги: ст.ст. 525, 526, ч.2 ст. 530, ст.ст. 611, 625, 629, ч.2 ст.1047, ст.ст. 1049, 1050 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11 травня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26 липня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Верхола І.О. не з`явилися, останнім було надано суду заяву з проханням задовольнити позовні вимоги, слухати справу у їх відсутність, не заперечував проти заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, як шляхом направлення судової повістки за останнім відомим місцем проживання: АДРЕСА_1 , так і через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України,в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило, будь-яких заяв або клопотань до суду також не надходило.

Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3)відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Отже, враховуючи згоду представника позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідача, який причини неявки не повідомив, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.

Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню,з наступних підстав.

Згідно копії розписки від 30.12.2019 року, яка міститься в матеріалах справи, ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Автозаводським РО КТУ УМВД України в Полтавській області 05.12.2000 року, отримав в позику без процентів у ОСОБА_1 ,паспорт НОМЕР_2 виданий Приморським РВ УМВС України в Одеській області 18.06.2001 року суму грошових коштів у розмірі 9 000,00 (дев`ять тисяч доларів США). Зобов`язується повернути вказану суму до 30 грудня 2020 року.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, в порушення умов вищевказаного договору, не повернув позивачу суму позики, як наслідок, станом на дату 02.02.2022 року звернення позивача із позовною заявою, борг складає 256 099,05 гривень (екв. 9 000,00 доларів США).

Вказана розписка, оригінал якої знаходиться у позивача, надана до суду першої інстанції в копії, належним чином засвідченій адвокатом позивача.

Розписка містить, зокрема, дату її складання, паспорті дані як позивача, так і відповідача, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення.

Дослідивши належним чином засвідчену копію боргової розписки, оцінивши її зміст, суд вважає, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

За викладених обставин, наявність оригіналу боргової розписки в кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

З боку відповідача суду не надано жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги в частині стягнення суми боргу.

Причини невиконання зазначеного грошового зобов`язання та цільове використання позичених грошових коштів правового значення для розгляду справи по суті не мають.

За викладених обставин, судом встановлено, що на час розгляду справи грошові кошти за розпискою від 30.12.2019 року в сум 9000 доларів США позивачу не повернуті, що свідчить про невиконання відповідачем ОСОБА_2 своїх зобов`язань.

Суд виходить із того, що розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постановах Верховного Суду від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, які суд в силу вимог ч.6 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

За наявною в матеріалах справи розпискою, відповідач ОСОБА_2 отримав грошові кошти саме в іноземній валюті 9 000 дол. США.

Суд виходить із того, що відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 723/304/16-ц, від 07.07.2020 року у справі № 296/10217/15-ц, які суд в силу вимог ч.6 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Позивач ОСОБА_1 пред`явив до суду позовні вимоги про стягнення суми заборгованості в національній валюті - гривні, сума якої станом на дату подачі позову еквівалентна сумі зазначеній в розписці - 9 000 дол. США.

Відповідно до норм ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, суди не вправі виходити за межі позовних вимог, оскільки це буде порушенням принципу диспозитивності, визначеного ст. 13 ЦПК України.

За викладених обставин, суд вбачає правові підстави для стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі 256 099, 50 грн, виходячи із курсу НБУ на день звернення до суду 28,4555 грн. за 1 долар США.

Відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов задоволено повністю, судовий збір в розмірі 2 561,00 гривень покладається на відповідача та підлягає стягненню з нього на користь позивача.

На підставі: ст.ст. 525, 533, 549, 625, 1046, 1048, 1050 Цивільного кодексу України та керуючись: ст.ст. 4, 12, 13, 76, 82, 128, 130, 141, 206, ч. 2 ст. 247, 259, 263-265, 268, 279, 280 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 30.12.2019 року в розмірі 256 099,50 (двісті п`ятдесят шість тисяч дев`яносто дев`ять гривень) 50 копійок, а також судовий збір в розмірі 2 561,00 (дві тисячі п`ятсот шістдесят одна гривня) 00 копійок.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий 05.12.2000 року Автозаводським РВ КМУ УМВС України в Полтавській області, останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вищевказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 23.09.2022р.

Суддя: К.О. Далеко