Справа № 753/775/19
Провадження № 2/752/614/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 серпня 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.

за участі: секретаря судового засідання Сітайла В.М.,

позивачки - ОСОБА_1

представника позивачки - ОСОБА_2

представника відповідача - адвоката Чернюка В.В., розглянувши у місті Києві в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі уповноваженої особи Фонду Гарантування вкладів фізичних осіб - ліквідатора акціонерного товариства «ВТБ Банк» Стрюкової Ірини Олександрівни про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку,

в с т а н о в и в:

встановив:

09.01.2019 року ОСОБА_1 звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до АТ «ВТБ Банк», про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначила, що 26 лютого 2016 року була прийнята на військову службу за контрактом на підставі припису Житомирського Окремого регіонального центру комплектування від 26.02.16 року № 22, за наказом начальника Житомирського прикордонного загону від 26.02.2016 року № 34-ос, та уклала контракт про проходження служби осіб сержантського і старшинського складу від 26.02.2016 року..

26.02. 2016 наказом ПАТ «ВТБ Банк» від 26.02.2016 року № 261-к була звільнена з роботи у зв`язку зі вступом на військову службу, за п. 3 ст. 36 КЗпП України. Заяву про звільнення з роботи на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, написала у зв`язку з правовою необізнаністю, так як представниками АТ «ВТБ Банк» не було роз`яснено їй, що за нею повинно зберігатися робоче місце на час проходження військової служби.

Вказала, що відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України.

Просила суд поновити строк звернення до суду за її позовною заявою до AT «ВТБ Банк», скасувати наказ AT «ВТБ Банк» від 26.02.2016 року № 261-к в частині звільнення з роботи, поновити на посаді провідного спеціаліста AT «ВТБ Банк» з 26 лютого 2016 року. Стягнути з AT «ВТБ Банк» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.02.2016 року по час прийняття рішення, в подальшому виплату середнього заробітку здійснювати щомісячно до кінця особливого періоду.

23.01.2019 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва у даній справі позовну заяву позивачки ОСОБА_1 про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу передано на розгляд до Голосіївського районного суду м. Києва.

04.04.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «ВТБ Банк» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку передано до провадження судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г, ухвалою від 15.04.2019 року відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

05.06.2019 року до суду надійшов відзив АТ «ВТБ Банк» на позов ОСОБА_1 , відповідно до змісту якого відповідач заперечує проти позову з наступних підстав. 26 лютого 2016 року на ім`я Голови правління ПАТ «ВТБ БАНК» провідний спеціаліст Відділу супроводження продажів відділення «Богунське» ПАТ «ВТБ БАНК» Матвєєва Т.О. подала власноручно написану заяву, якою просила звільнити її із займаної посади у зв`язку зі вступом на військову службу 26 лютого 2016 року.

На підставі вищезазначеної, власноручно написаної заяви позивачки, 26.02.2016 року було видано Наказ № 261-к ПАТ «ВТБ БАНК» про звільнення з роботи ОСОБА_1 , провідного спеціаліста відділу супроводження продажів Відділення «Богунське» ПАТ «ВТБ БАНК» 26 лютого 2016 року у зв`язку зі вступом на військову службу на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України. Виплачено ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі двох мінімальних заробітних плат згідно зі ст. 44 КЗпП України та компенсацію за 5 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.

Відповідач стверджує, що вступ позивачки на військову службову не є підставою для припинення трудового договору, але при наявності власноручної написаної заяви про звільнення останньої АТ «ВТБ БАНК» не мав жодних законних підстав не задовольнити відповідну заяву працівника та не звільнити її з займаної посади.

Крім того, представник відповідача у відзиві на позов послався й на те, що на підставі рішення правління НБУ від 27.11.2018 року №796-рш/БТ «Про віднесення АТ «ВТБ Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.11.2018 року №3180 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «ВТБ Банк» та делегування повноважень тимчасового адміністративного банку». На підставі зазначених рішень розпочато процедуру виведення АТ «ВТБ Банк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 28.11. по 28.12. 2018 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора АТ «ВТБ Банк» Заболотній Ю.Ю. Відповідно до рішення правління НБУ від 18.12.2018 №849-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «ВТБ Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18.12.2018 року №3392 «Про початок процедури ліквідації АТ «ВТБ Банк» та делегування повноважень ліквідатору банку», згідно з яким було запроваджено процедуру ліквідації у АТ «ВТБ Банк» строком на два роки з 19.12.2018 року по 18.12.2020 року. Посилаючись на положення п. 3 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку , примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, не може бути стягнуто на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

05.07.2019 позивачка подала відповідь на відзив, в якому посилалась на те, що відзив відповідача на її позов не містить спростування зазначених нею підстав для позову, а також не надані на спростування зазначених у позовній заяві обставин докази, що свідчить про незаконність її звільнення.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.12.2019 до участі у справі №753/775/19 за позовними вимогами ОСОБА_1 до акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, залучено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - ліквідатора акціонерного товариства «ВТБ Банк» Стрюкову Ірину Олександрівну.

Підготовче провадження у справі закрите 05 березня 2021 року.

У судовому засіданні під час судового розгляду справи по суті позивачка та її представник, заявлені позовні вимоги до відповідача підтримали у повному обсязі, та просили позов задовольнити з зазначених у позовній заяві підстав. Позивачка вважає, що її звільнення мало місце через роз`яснення їй прав, що таку заяву потрібно писати так як вона буде проходити військову службу і там для обрахування грошового забезпечення потрібна трудова книжка.

Представник відповідача будучи присутнім у судовому засіданні у режимі відеоконференції категорично заперечував порушення порядку звільнення позивачки. Та вказав, що відреагувати на заяву позивачки про звільнення в інший спосіб відповідач не міг, тому позивачка і була звільнена у зв`язку із зарахуванням на військову службу. Також стверджував про неможливість поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з огляду на те, що відділення банку в якому працювала позивачка закрито, а сам АТ «ВТБ Банк» перебуває у стані ліквідації .

Заслухавши позивачку та її представника, представника відповідача у судовому засіданні, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з- наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 26 лютого 2016 року отримала припис Житомирського Окремого регіонального центру комплектування від 26.02.2016року № 22 про необхідність прибуття до 26 лютого 2016 року до військової частини НОМЕР_1 м. Житомир для прийому на військову службу за контрактом (а.с.8).

26 лютого 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Голови правління ПАТ «ВТБ Банк» ОСОБА_4 з заявою про її звільнення з займаної посади у зв`язку зі вступом на військову службу 26 лютого 2016 року. (а.с.55).

Як видно зі змісту заяви ОСОБА_1 від 26.02.2016 року, про звільнення у зв`язку зі вступом на військову службу, заява була погоджена директором відділення Богунське ПАТ «ВТБЮ Банк» В.О.Соф`їною.

ПАТ «ВТБ Банк» 26.02.2016 було видано Наказ № 261-к про звільнення ОСОБА_1 26 лютого 2016 року у зв`язку зі вступом на військову службу, п. 3 ст. 36 КЗпП України. Виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі двох мінімальних заробітних плат згідно ст. 44 КЗпП України та компенсацію за 5 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. Підстава заява ОСОБА_1 від 26.02.2016 року. (а.с.56).

Звертаючись до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивачка вказала, що 26.02.2016 року заяву про звільнення у зв`язу зі вступом на військову службу написала через правову необізнанність. Вже під час проходження служби дізналася що на час проходження військової служби вона має право на збереження за нею робочого місця та отримання заробітної плати, чого не було роз`яснено їй представниками ПАТ «ВТБ Банк».

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно з частиною 3 статті 119 КЗпП України, у редакції Закону України від 20 травня 2014 року № 1275-VII, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігається місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування. Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Частиною 2 статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у редакції від 15 січня 2015 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Крім того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 1 березня 2014 року, яке введено в дію Указом Президента України № 189/2014 від 2 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. З 17.03.2014 року діє особливий період, який передбачений Указом Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію». Особливій період продовжував діяти і на час виникнення правовідносин з приводу яких заявлено спір, і триватиме допоки Президент України не прийме рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу.

Так, судом встановлено, що 17 травня 2010 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу на посаду старшого спеціаліста відділу обслуговування корпоративних клієнтів відділення Богунське ВАТ ВТБ Банк, з 08.01.2013 року була переведена на посаду провідного спеціаліста відділу супроводження продажів цього ж відділення, яку обіймала і станом на час звільнення - 26.02.2016 року (а.с.52,54).

Наказом начальника Житомирського прикордонного загону № 34-ОС від 26 лютого 2016 року по особовому складу, відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України наказано зарахувати до списків особового складу частини, поставити на всі види забезпечення, призначити на посаду та присвоїти первинне військове звання «солдат» з 26 лютого 2016 року - громадянку ОСОБА_1 , 1986 року народження, направлену Житомирським окремим регіональним центром комплектування 26 лютого 2016 року, на посаду начальника бюро (перепусток) відділення організації повсякденної діяльності штабу, ВОС 908300Р, четвертий тарифний розряд, посадовий оклад 605 гривень. Укладено контракт строком на три роки, з 26 лютого 2016 року по 26 лютого 2019 року (а.с.148).

Як видно зі змісту Контракту про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, укладеного між Начальником Житомирського прикордонного загону ПнРУ ДПСУ підполковником ОСОБА_5 та громадянкою України (військовослужбовцем) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на підставі статей 19 і 20 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: ОСОБА_1 зобов`язалася протягом дії цього Контракту проходити військову службу на посадах осіб сержантського і старшинського складу на умовах і в порядку , встановдлених Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, іншими нормативно-правовими актами, що визначають порядок проходження військової служби, та цим Контрактом; Державна прикордонна служба України зобов`язалася забезпечити відповідно до законодавства належні умови для проходження військової служби громадянином України - додержання його особистих прав і свобод та прав членів його сім`ї включаючи надання пільг, гарантій і компенсацій, установлених законами та іншими нормативно-правовими актами; контракт укладено на три роки з 26.02.2016 року по 25.02.2019 року; дію контракту припинено з 22.06.2018 року у зв`язку з укладенням контракту осіб офіцерського складу, наказ голови ДПУУ №577-а від 22.06.2018 року. (а.с.10-13).

За даними Контракту про проходження громадянами військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб офіцерського складу, він був укладений між головою Державної прикордонної служби України генерал-полковником ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , відповідно до якого громадянка України ОСОБА_1 зобов`язалася протягом дії цього Контракту, а в разі настання особливого періоду - понад установлений строк Контракту проходити військову службу на посадах офіцерського складу. Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством , за погодженням сторін на п`ять років з 22 червня 2018 року до 21 червня 2023 року. Контракт набрав чинності з 22 червня 2018 року, підстава наказ від 22 грудня 2018 року №577 - ОС. (а.с136-137).

Наказом голови Державної прикордонної служби №577-ОС від 22.06.2018 року по особовому складу, наказано прийняти на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу, присвоїти військове звання «лейтенант» - старшому сержанту ОСОБА_1 .. Призначено лейтенанта ОСОБА_1 офіцером групи обслуговування підрозділів фінансово-економічного управління відділу обслуговування Адміністрації Державної прикордонної служби України. Присвоєно особистий номер «П-013034». (а.с.149).

Наказом Голови Державної прикордонної служби України №882-ОС від 19 вересня 2018 року лейтенанта ОСОБА_1 зараховано у розпорядження начальника Головного військово-медичного клінічного центру (Ценнтрального клінічного госпіталю) Державної прикордонної служби. (а.с.165).

Наказом начальника Головного центру полковника медичної служби №435-ОС від 01 листопада 2018 року по особовому складу, наказано зарахувати до списків особового складу головного центру на всі забезпечення лейтенанта ОСОБА_1 , призначено на посаду офіцера відділу персоналу (ВОС-0210003) головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби України з 01 листопада 2018 року. (а.с.166).

За даними довідки №41, виданої 14.09.2021 року ОСОБА_1 дійсно працює у Головному військово-медичному клінічному центрі на посаді офіцера (а.с.158).

Наразі, позивачка ОСОБА_1 з 26.02.2016 року і на час розгляду справи проходить військову службу без переривання, і відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статті 119 КЗпП України за нею мають зберігатися місце роботи, посада і середній заробіток за місем роботи де вона працювала на момент звільнення у зв`язку зі вступом на військову службу.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із ст.3 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП України) передбачає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством.

При вирішенні заявленого ОСОБА_1 спору , суд не може погодитися з твердженням відповідача, що отримавши заяву ОСОБА_1 про звільнення з роботи у зв`язку зі вступом на військову службу 26.02.2016 року роботодавець не мав повноважень діяти в інший спосіб, як звільнити позивачку, оскільки з моменту отримання ОСОБА_1 припису Житомирського Окремого регіонального центру комплектування від 26.02.2016 року №22 про необхідність прибуття до військової частини НОМЕР_1 м. Житомир для прийому на військову службу за контрактом на останню поширюються гарантії, передбачені частинами 3 - 4 ст. 119 КЗпП України.

Крім того, суд звертає увагу на те, що зазначена ОСОБА_1 причина звільнення « вступ на військову службу» якраз і була підставою для отримання гарантій та пільг, передбачених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 КЗпП України у редакції Закону України від 20 травня 2014 року № 1275-VII.

Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Правилами частини 1 статті 233 КЗпП України передбаченго, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Так, позивачка ОСОБА_1 не заперечує, що саме вона 26.02.2016 року написала заяву про звільнення, однак стверджує, що така заява написана нею у зв`язку з правовою необізнаністю, але після того як вона дізналася про порушення свого права, позивачка звернулася із заявою від 14.09.2018 року до відповідача з прохання зберігати за нею її місце роботи, посаду і середній заробіток.

Отже, позивачка стверджує, що з моменту . як дізналася про наявність права збереження робочого місця у разі призову на військову службу то одразу вжила заходи щодо поновлення такого права у досудовому порядку, однак відповідачем було надано їй відповідь від 04.10.2018, що вона дійсно була звільнена у зв`язку із вступом на військову службу, а тому підстави для збереження за нею місця роботи та середнього заробітку відсутні.

Як зазначено судом вище, укладення Державною прикордонною службою України з позивачкою контракту про проходження військової служби в Державній прикордонній службі України мало місце 26.02.2016, то на неї, у відповідності до частини другої статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", поширювались гарантії та пільги, у тому числі щодо збереження місця роботи (посада), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності. Зі змісту заяви позивачки ОСОБА_1 від 26.02.2016 року на ім`я Голови правління ПАТ «ВТБ Банк» про звільнення із займаної посади у зв`язку зі вступом на військову службу 26 лютого 2016 року не містить посилання на норму закону на підставі якої відповідач мав звільнити останню. (а.с.55).

Отже, заява позивачки від 26.02.2016 року не містить ні вимоги, ні пропозиції щодо її звільнення з підстав, пенредбачених п. 3 ст. 36 КЗпП України, таку норму матеріального права, як підставу для звільнення позивачки ОСОБА_1 застосував роботодавець при видачі 26.02.2016 року Наказу №261-К про звільнення з роботи ОСОБА_1 (а.с.56).

На думку суду, начальник управління по роботі з персоналом відповідача або ж інші представники адміністрації ПАТ «ВТБ Банк» мали обов`язок роз`яснити ОСОБА_1 її права, яких остання була позбавленна у зв`язку зі звільненням на підставі п. 3 ст.36 КЗпП України з причин вступу на військову службу.

Саме та обставина, що позивачка ОСОБА_1 , звільнившись з роботи у відповідача 26.02.2016 року тільки 09.01.2019 року звернулася до суду з позовом про поновлення свого права, передбаченого Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 КЗпП України у редакції Закону України від 20 травня 2014 року № 1275-VII свідчить про її правову необізнаність про її права та соціальні гарантії, яких вона набула з моменту отримання припису про прибуття до військової частини для прийому на військову службу, незважаючи на те, що проходження служби було передбачено за контрактом, атакож бажання їх поновити.

Отже, звільнення ОСОБА_1 26.02.2016 року на підставі пункту 3 частини 1 статті 36 КЗпП України відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки наведеними вище нормами матеріального права законодавцем встановлено обмеження щодо звільнення працівників, які проходять військову службу в тому числі і за контрактом укладений в особливий період.

Звертаючись до суду з позовом позивачка ОСОБА_1 одночасно просила про поновлення строку для звернення з позовною заявою, що є предметом розгляду.

Приймаючи до уваги, що позивачка ОСОБА_1 з 26.02.2016 року виконує свій конституційний обов`язок, проходить військову службу за контрактом, на момент звільнення не бла обізнана про свої права та соціальні гарантіїї, що передбачені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 КЗпП України у редакції Закону України від 20 травня 2014 року № 1275-VII, а після того як дізналася про порушення свого права, вживала заходи щодо його поновлення, відповідно суд приходить до висновку про необхідність поновлення ОСОБА_1 пропушеного нею строку для звернення до суду з позовом про поновлення порушеного її права з вини відповідача.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , представника відповідача стверджував, що відділення «Богунське» ПАТ «ВТБ БАНК» де працювала позивачка ліквідоване, однак такі твердження не підтверджені належними доказами.

При вирішенні, заявленого ОСОБА_1 спору про скасування наказу АТ «ВТБ Банк» від 26.02.2016 року №261-к в частині звільнення її з роботи суд також не може прийняти до уваги, як підставу для відмови в позові ту обставину, що АТ «ВТБ Банк» перебуває у стадії ліквідації, оскільки на час вирішення спору відповідача, як юридичну особу не припинено.

За таких обставин наказ ПАТ «ВТБ БАНК» від 26.02.2016 року №261-к про звільнення з роботи ОСОБА_1 , провідного спеціаліста відділу супроводження продажів Відділення «Богунське» з 26 лютого 216 року підлягає скасуванню, а позивачка підлягає поновленню на роботі на тій же посаді.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» , порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Для обчислення пенсій середня заробітна плата визначається відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Згідно статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява №38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

За даними довідки №39 від 26 липня 2021 року, наданої АТ «ВТБ БАНК», посадовий оклад ОСОБА_1 на посаді провідного спеціаліста Відділу супроводження продажів складав 2 500, 00 гривень, середньоденна заробітна плата в розрахунку на 0дин робочий день складала 119,05 грн. (а.с.152).

За результатами розрахунку середнього заробітку, зробленого позивачкою ОСОБА_1 , з урахуванням її середньомісячної заробітної плати у розмірі 2 500, 00 гривень, відповідно до довідки про середній заробіток від 26.07.2020 року, а також з урахуванням змін мінімальної заробітної плати визначеної Законом України «Про державний бюджет на відповідний рік» та корегуючого коефіцієнту підвищення у разі збільшення мінімальної заробітної плати, за період з 26.02.2016 року і по жовтень 2021 року розмір належної позивачку сереждньомісячної заробітної плати складає 480 450, 02 гривні.

Заперечень, щодо зробленого позивачкою розрахунку від відповідача до суду не надійшло, а відтак суд вважає за можливе задовільнити позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 480 450 гривень 02 копійки.

Суд не приймає до уваги твердження відповідача про неможливість виплати заробітної плати через застереження викладені в Законі України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» оскільки АТ «ВТБ БАНК» знаходиться у стадії припинення.

Зідно з пунктом 3 частини шостої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю працівників банку.

Зобов`язання банку, передбачені пунктами 2, 6 частини шостої цієї статті, виконуються банком у межах його фінансових можливостей у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Фонду. Однак виплата заробітної плати не обмежується і не пов`язується з фінансовими можливостями банку, оскільки вона передбачена пунктом 3 частини шостої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Такий правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 274/3529/16-ц.

Початок процедури ліквідації банку, про наслідки якої зазначено у статтях 46, 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не тягне за собою обмеження прав працівників (колишніх працівників) такого банку на отримання заробітної плати відповідно до пункту 3 частини шостої статті 36 Закону про гарантування вкладів. Крім того, статтею 43 Конституції України гарантоване право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом. Це право кореспондується з вимогами статті 97 та гарантіями статті 233 КЗпП України, статті 21 Закону України «Про оплату праці».

Таким чином, запровадження в банківській установі тимчасової адміністрації чи початок її ліквідації не може бути підставою для відмови у захисті судом права працівника щодо виплати заробітної плати.

Разом з тим відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 362/7975/15-ц (провадження № 61-8798св18), від 29 серпня 2018 року у справі № 127/10129/17 (провадження № 14-254цс18), обмеження, встановлені статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», поширюються також і на вимоги до банку, в якому запроваджена тимчасова адміністрація або розпочата ліквідація, про стягнення відшкодування, виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, які за своєю природою хоч і стосуються відповідальності роботодавця за несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати праці, проте не є вимогами про стягнення заробітної плати.

У постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) Верховний Суд, погодившись з висновком Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 226/168/15-ц (провадження № 6-1121цс16), ще раз підтвердив відмінність вимог про стягнення заробітної плати та вимог про стягнення з роботодавця відшкодування, виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, яка виплачується працівникові за виконану ним роботу, а належний до стягнення на користь позивачки середній заробіток, передбачений правилами ст. 235 КЗпП України у зв`язку з ухваленням судом рішення про її поновлення на роботі.

Відповідно задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не допускає стягнення з відповідача коштів в інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» такі вимоги підлягають задоволенню в сьому чергу.

Крім того, суд зазначає, що при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку на користь ОСОБА_1 з відповідача суд не приймає до уваги здійснені останнім виплати позивачці компенсації за невикористану відпустку та вихідну допомогу у розмірі двох мінімальних заробітних плат.

Належний до стягнення розмір середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 визначений без відрахування передбачених чинним законодавством необхідних відрахувань.

З огляду на висновки суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відповідно до правил статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір на користь держави в розмірі 6 341 грн. 30 коп.

На підставі викладеного, керуючись статтею 43 Конституції України, статтею 21 ЗУ «Про оплату праці», статтею 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" статтями 36 , 199, 233, 235 КзпП Українистаттями 12,13,77,79,81, 82, 263, 264 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

позовні вимоги ОСОБА_1 до акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі уповноваженої особи Фонду Гарантування вкладів фізичних осіб - ліквідатора акціонерного товариства «ВТБ Банк» Стрюкової Ірини Олександрівни про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ №261-К від 26.02.2016 року про звільнення ОСОБА_1 , у зв`язку зі вступом на військову службу на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді провідного спеціаліста відділу супроводження продажів відділення «Богунське» ПАТ «ВТБ Банк» з 26 лютого 2016 року.

Стягнути з акціонерного товариства «ВТБ Банк» (, адреса 01004, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка / вулиця Пушкінська, будинок №8/26) в особі уповноваженої особи Фонду Гарантування вкладів фізичних осіб - ліквідатора акціонерного товариства «ВТБ Банк» Стрюкової Ірини Олександрівни на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника НОМЕР_2 ) середній заробіток у розмірі 480 450 (чотириста вісімдесят тисяч чотириста п`ятдесят) гривень.

Стягнути з акціонерного товариства «ВТБ Банк» (, адреса 01004, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка / вулиця Пушкінська, будинок №8/26) в особі уповноваженої особи Фонду Гарантування вкладів фізичних осіб - ліквідатора акціонерного товариства «ВТБ Банк» Стрюкової Ірини Олександрівни на користь держави судовий збір у розмірі 6 341 ( шість тисяч триста сорок одну ) грн. 30 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано , набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, через суд першої інстанції, яким ухвалено оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення складено 29.09.2022 року.

Суддя К.Г. Плахотнюк