справа № 462/3411/20
УХВАЛА

24 березня 2022 року Залізничний районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря судового засідання Борисюк В.О.

стягувача ОСОБА_1

представника стягувача ОСОБА_2

представника боржника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Львові скаргу ОСОБА_1 на дії та бездіяльність старшого державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Марщівської Ірини Петрівни під час виконання судового рішення,

встановив:

ОСОБА_1 через свого представника 09.12.2021 року звернулася до суду зі скаргою в порядку ст.447 ЦПК України, в якій, уточнивши 15.02.2022 року вимоги (а.с.90-92), просила визнати дії та бездіяльність старшого державного виконавця Залізничного ВДВС у місті Львові ЗМУ МЮ (м. Львів) Марщівської І.П. щодо самовільної зміни способу та порядку виконання судового наказу №462/3411/20 від 15.07.2020 року, виданого Залізничним районним судом м. Львова, неправомірними та зобов`язати цього державного виконавця усунути порушення, допущені в процесі виконання судового наказу №462/3411/20 шляхом стягнення з ОСОБА_4 суми аліментів, які недотримано скаржником за період з червня 2020 року по лютий 2022 року в розмірі 428349 грн.

В обґрунтування заяви посилається на те, що 15.07.2020 року Залізничним районним судом м. Львова видано судовий наказ № 462/3411/20 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку боржника, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно до повноліття дитини, починаючи з 15.06.2020 року. 10.09.2020 року старшим державним виконавцем Залізничного ВДВС у місті Львові ЗМУ МЮ (м. Львів) Марщівською І.П. відкрито виконавче провадження №62986513 з примусового виконання вказаного судового наказу. Оскільки боржник є фізичною особою-підприємцем та перебуває на спрощеній системі оподаткування, то державний виконавець, посилаючись на ч.2 ст.195 СК України, проводить стягнення аліментів в розмірі 25% від середньої заробітної плати працівника відповідної місцевості, що відображено у складених нею розрахунках заборгованості. Вважає такі дії державного виконавця неправомірними, що свідчать про самовільну зміну нею способу та порядку виконання судового наказу, оскільки боржник отримує дохід як підприємець, відповідно розмір аліментів, який підлягає стягненню, має визначатися, як встановлено в судовому наказі, щомісячно з фактичного заробітку (доходу) боржника як підприємця. Крім цього, державний виконавець визначала та продовжує визначати не розмір аліментів, що підлягає стягненню щомісячно з оформленням відповідних розрахунків, а заборгованість за аліментами, виходячи із середньої заробітної плати працівника для відповідної місцевості, безпідставно ототожнюючи ці поняття. Також стягувач вказує на непроведення державним виконавцем жодних дій для встановлення усіх видів заробітку боржника, необхідних для належного розрахунку розміру аліментів відповідно до вимог виконавчого документа, а також на ненаправлення їй документів у виконавчому провадженні та ігнорування її звернень, що свідчить про бездіяльність державного виконавця щодо виконання судового наказу. За наведених обставин, посилаючись на невідповідність порядку розрахунку вимогам закону, просить зобов`язати старшого державного виконавця Залізничного ВДВС у місті Львові ЗМУ МЮ (м. Львів) Марщівську І.П. усунути вказані порушення шляхом стягнення з ОСОБА_4 суми аліментів, які недотримано стягувачем за період з червня 2020 року по лютий 2022 року в розмірі 428349 грн.

В судовому засіданні стягувач та її представник адвокат Штендер М.В. подану скаргу підтримали, покликаючись на мотиви такої, яку просять задовольнити.

Представник боржника ОСОБА_4 адвокат Савка Т.В. подав письмові заперечення та в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечив, зазначивши, що боржник, здійснюючи підприємницьку діяльність та перебуваючи на спрощеній системі оподаткування (сплачуючи єдиний податок), не звітує до органів державної податкової служби про «чистий» свій дохід, з якого виконавець може вирахувати конкретну суму аліментів, призначену судом у частці від доходу. У зв`язку з цим заборгованість у такому випадку обчислюється, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. При цьому пункт 13 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року N 146, передбачає, що утримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків, тобто положення цього пункту не поширюється на осіб, які перебувають на спрощеній системі оподаткування. Таким чином дії старшого державного виконавця Марщівської І.П. є правомірними, у зв`язку з чим просить в задоволенні скарги відмовити.

Старший державний виконавець Залізничного ВДВС у місті Львові ЗМУ МЮ (м.Львів) Марщівська І.П., будучи належним чином повідомлена про час, день та місце розгляду скарги, в судове засідання не з`явилася, при цьому 24.01.2022 року надала суду письмові пояснення, згідно яких вважає свої дії у виконавчому провадженні № 62986513 законними і стягнення аліментів на підставі ч.2 ст.195 СК України правомірним, а подану скаргу безпідставною.

Заслухавши доводи стягувача, її представника та представника боржника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що у провадженні Залізничного відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебуває виконавче провадження № 562986513 з примусового виконання судового наказу № 462/3411/20 від 15.07.2020 року, виданого Залізничним районним судом м. Львова, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку боржника, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно до повноліття дитини, починаючи з 15.06.2020 року (а.с. 47).

Старшим державним виконавцем Залізничного ВДВС у місті Львові ЗМУ МЮ (м.Львів) Марщівською І.П. в межах виконавчого провадження № 562986513 встановлено, що боржник ОСОБА_4 є фізичною особою-підприємцем та перебуває на спрощеній системі оподаткування 3 групи платника зі ставкою 5 % (а.с.58, 59, 63, 64).

Цим держаним виконавцем здійснено розрахунки заборгованості зі сплати аліментів, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості (а.с.7, 8, 9, 10). Станом на 12.01.2022 року заборгованість у боржника ОСОБА_4 по сплаті аліментів відсутня (а.с.79).

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частинами першою та другою ст.18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно зі ст.1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За положеннями ст.3 цього Закону примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України та ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі ст.71 Закону № 1404-VIII порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до ФОП, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження. У разі стягнення аліментів як частки заробітку (доходу) боржника на підприємстві, в установі, організації, фізичної особи, ФОП відрахування здійснюються з фактичного заробітку (доходу) на підставі постанови виконавця. Якщо стягнути аліменти в зазначеному розмірі неможливо, підприємство, установа, організація, ФОП, фізична особа, які проводили відрахування, нараховують боржнику заборгованість із сплати аліментів. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Згідно з частинами першою-третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (частина перша статті 183 СК України).

У статті 195 СК України врегульовано порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), та передбачено, що така визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є ФОП і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Враховуючи наведене правове регулювання, суд вважає, що розрахунок заборгованості за аліментами платника аліментів, який є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, необхідно проводити відповідно до вимог ч.2 ст.195 СК України, тобто виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, оскільки повний дохід боржника як ФОП не може бути базою для розрахунку та стягнення аліментів.

Дане узгоджується з послідовною практикою Верховного Суду та правовими позиціями, викладеними в його ухвалі від 01.04.2019 року у справі № 708/326/18 та у постанові від 05.04.2020 року у справі № 464/6206/18, де зокрема зазначено, що суди дійшли правильного висновку про те, що визначена державним виконавцем заборгованість зі сплати аліментів, виходячи з повного доходу боржника як фізичної особи - підприємця, здійснена з порушенням вимог законодавства (ч.2 ст.195 СК України).

Такий правовий висновок у справі № 464/6206/18 Верховний Суд зробив, відхиливши доводи касаційної скарги стягувача аліментів, що застосування ч.2 ст.195 СК України є неправильним, оскільки нею регулюються питання визначення заборгованості по аліментах, присуджених у частці від заробітку (доходу), а не визначення розміру аліментів, які підлягають сплаті, а отже суд у даній справі відхиляє аналогічні доводи стягувача аліментів ОСОБА_1 , не вбачаючи підстав для відступлення від наведеного правового висновку Верховного Суду.

Так, спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених ст. 297 ПК України, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених главою І Розділу ХІV цього Кодексу, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Тобто, платники податку сплачують єдиний податок (замість податків та зборів) та мають право на спрощені процедури обліку та звітування, а тому фізична особа-підприємець як платник єдиного податку не є платником податків і зборів, визначених ПК України, зокрема: податку на доходи фізичних осіб (ПДФО) - для фізичних осіб-підприємців та військового збору.

Особливістю спрощеної системи оподаткування є незастосування до неї поняття «чистий дохід».

Відтак, відповідно до норм Податкового кодексу України зазначені особи ведуть спрощений облік доходів і витрат. Для фізичних осіб - підприємців на спрощеній системі оподаткування ПК України не передбачено визначення «чистого доходу».

За таких обставин, якщо «чистий дохід» визначити неможливо, відповідно до Інструкції про порядок вчинення виконавчих дій, державні виконавці повинні розраховувати аліменти відповідно до середнього доходу по регіону.

Поняття «середня заробітна плата для даної місцевості» є макроекономічним показником, який як і інші макроекономічні показники, збирається та складається Державною службою статистики України і використовується, у тому числі, при проведенні грошово-кредитної політики та аналізу фінансової стабільності. Макроекономічні показники розраховуються за допомогою системи національних рахунків як комплексу взаємопов`язаних балансових таблиць, показники яких призначені для визначення розміру доходу, споживання, накопичення і величини капітальних витрат. Середня заробітна плата для даної місцевості як макроекономічний показник обчислюється як середнє арифметичне значення заробітних плат певної групи працівників (наприклад, по підприємству, по галузі, по регіону). Розраховується виходячи із фонду оплати праці працівників (включаючи оплату праці сумісників), премій, винагород за підсумками роботи за рік та одноразових заохочень.

Сам розмір середньої заробітної плати як макроекономічний показник, який використовується, у тому числі, і в разі застосування частини другої статті 195 СК України, обраховується органами статистики України на підставі Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713.

Інструкція містить основні методологічні положення щодо визначення показників оплати праці у формах державних статистичних спостережень з метою одержання об`єктивної статистичної інформації про розміри та структуру заробітної плати найманих працівників.

Інструкція не застосовується для визначення складових фонду оплати праці як бази (об`єкта) для нарахування внесків до фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, тобто для обрахування суми обов`язкових податків та зборів у разі отримання особами реального заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 6 ПК України визначає, що податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету або на єдиний рахунок, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Збором (платою, внеском) є обов`язковий платіж до відповідного бюджету або на єдиний рахунок, що справляється з платників зборів, з умовою отримання ними спеціальної вигоди, у тому числі внаслідок вчинення на користь таких осіб державними органами, органами місцевого самоврядування, іншими уповноваженими органами та особами юридично значимих дій.

Відповідно до статті 22 ПК України об`єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об`єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов`язує виникнення у платника податкового обов`язку.

Отже, за змістом ПК України, об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням, є реальне майно та реальні дії з отримання доходів, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідним розділом цього Кодексу.

Проте середня заробітна плата для даної місцевості, із якої розраховуються аліменти у разі виникнення заборгованості в особи, яка не працювала або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, не належить до доходу (прибутку) або його частини, з наявністю яких податкове законодавство пов`язує виникнення у платника реального податкового обов`язку. Тобто середня заробітна плата для даної місцевості як макроекономічний показник не є реальною і не може бути об`єктом оподаткування.

При цьому, слід також зауважити, що пункт 13 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року N146, передбачає, що утримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків, тобто положення цього пункту не поширюється на осіб, які перебувають на спрощеній системі оподаткування. Те ж саме стосується і ст. 68 Закону, за змістом якої на підставі постанови державного виконавця звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника проводить підприємство, установа, організація, фізична особа, ФОП, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Таким чином, положення ч.2 ст.195 СК України, що заборгованість за аліментами платника аліментів, який є ФОП і перебуває на спрощеній системі оподаткування, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, обумовлене тим, що здійснюючи підприємницьку діяльність на свій ризик та перебуваючи на спрощеній системі оподаткування (сплачуючи єдиний податок), платник аліментів не звітує до органів державної податкової служби про «чистий» дохід, з якого виконавець може вирахувати конкретну суму аліментів, призначену судом у частці від доходу. У зв`язку з цим заборгованість у таких випадках обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 05.08.2021 року у справі №757/35562/18-ц.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що в оскаржуваних діях державного виконавця відсутні порушення вимог Закону № 1404-VІІІ, нею належно виконується судовий наказ про стягнення аліментів у частці від доходу боржника, оскільки державним виконавцем при проведенні відповідних розрахунків щодо стягнення аліментів обґрунтовано визначено, що боржник ОСОБА_4 є фізичною особою підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, то існують підстави для визначення заборгованості по сплаті аліментів відповідно до ч.2 ст.195 СК України, а базою розрахунків є середня заробітна плата працівника для даної місцевості.

Що стосується доводів скарги про бездіяльність державного виконавця по встановленню усіх видів заробітку боржника, то такі спростовуються копіями матеріалів виконавчого провадження, наданими суду державним виконавцем Марщівською І.П. (а.с. 48-76), а скаржником не надано жодних доказів про наявність у боржника інших видів доходів, окрім доходу від підприємницької діяльності, які б могли враховуватися, але не враховуються державним виконавцем при визначенні розміру аліментів на дитину.

Суд не приймає до уваги і критично оцінює доводи скарги про неотримання боржником документів у виконавчому провадженні і ігнорування державним виконавцем звернень стягувача, оскільки суду не надано на виконання вимог ст. 12, 81 ЦПК України належних і допустимих доказів на підтвердження таких обставин.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що дії старшого державного виконавця Залізничного ВДВС у місті Львові ЗМУ МЮ (м. Львів) Марщівської І.П. щодо здійснення розрахунку заборгованості ОСОБА_4 зі сплати аліментів за період з червня 2020 року по лютий 2022 року на підставі ч.2 ст.195 СК України є законними, оскільки боржник є фізичною особою-підприємцем та перебуває на спрощеній системі оподаткування, стягнення аліментів здійснюється належно відповідно до судового наказу №462/3411/20 від 15.07.2020 року, виданого Залізничним районним судом м. Львова, а тому у задоволенні вимог скарги слід відмовити.

Керуючись ст. 258 - 260, 353, 354, 447-453 ЦПК України, суд

постановив:

В задоволенні скарги стягувача ОСОБА_1 на дії та бездіяльність старшого державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Марщівської Ірини Петрівни щодо самовільної зміни способу та порядку виконання судового наказу № 462/4311/20 від 15.07.2020 року, виданого Залізничним районним судом м.Львова, та невчинення дій, передбачених чинним законодавством України, на належне виконання такого судового наказу відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя /підпис/

Згідно з оригіналом.

Суддя: С.Ю. Колодяжний