ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4104/22 Справа № 185/6336/21 Категорія 27 Суддя у 1-й інстанції - Врона А. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2022 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним уточненим в ході розгляду справи позовом, посилаючись на те, що 29 листопада 2018 року позичив відповідачеві кошти, від якого отримав боргову розписку з погодженими умовами щодо отримання, повернення коштів та сплату процентів. Проте кошти так і не повернув. У зв`язку з чим, позикодавець звернувся до суду з вимогами про стягнення з позичальника суми боргу за розпискою у розмірі 80 460,00 грн., та процентів за користування коштами у розмірі 128 736,00 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 29 листопада 2018 року у розмірі 101 084,85 грн., що складається із заборгованості за позикою у розмірі 80 460,00 грн., та процентів за користуванням коштами у розмірі 20 624,85 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для стягнення заборгованості за договором позики та процентів за користування коштами, оскільки відповідач, як позичальник, належним чином взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав, у строк, встановлений договором кошти не повернув, унаслідок чого утворилась заборгованість за цим договором у розмірі 3 000 доларів США, що складає 82 499 40 грн., та процентів за користування коштами у розмірі 750 доларів США, що складає 20 624,85 грн. Вказана заборгованість підлягає стягненню з відповідача, розмір якої відповідає умовам договору та в межах заявлених позовних вимог. При розгляді справи відповідачем не було надано належних та допустимих доказів щодо повернення суми боргу.

Не погодившись з рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги в оскарженій частині, залишивши поза увагою те, що наданий позивачем єдиний доказ, розписка, не підтверджує факт отримання грошових коштів, а також не погоджений порядок нарахування процентів за користування грошима.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики та процентами нарахованими за користування грошима, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Позивач відзив на апеляційну скаргу до суду не подав.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 отримав грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США, за умови сплати за кожен місяць користування грошовими коштами 5 % від суми позики, які зобов`язався повернути у строк до 01 травня 2019 року, що підтверджується розпискою (а.с.6).

Відтак, у межах строку надання позики до 01 травня 2019 року відповідач мав, зокрема, сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами першого числа кожного місяця.

ОСОБА_1 суму боргу за договором позики ні у визначений строк, ні до часу вирішення спору у суді, не повернув.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У справі, що переглядається, позивач окрім основного боргу за договором позики просив стягнути проценти за користування коштами із розрахунку 5 % від суми позики, за період, починаючи з наступного дня надання позики 01 грудня 2018 року по 01 серпня 2021 року.

Приписами абзацу першого частини першої статті 1048 ЦК України встановлено, що, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки НБУ, якщо договором не встановлений інший розмір процентів.

Тобто позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов (висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14).

У постанові від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну сплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), пункти 53-54, 90-91).

Таким чином, позивач на підставі положень частини першої статті 1048 ЦК України не мав права нарахувати проценти за користування позикою за період після настання терміну повернення позики (01 травня 2019 року), тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що проценти за користування коштами підлягають стягненню за період дії договору позики за період з 29 листопада 2018 року до 01 травня 2019 року.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із наявності достаніх правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики, оскільки відповідачем боргове зобов`язання у визначений строк не виконано, а тому боржник зобов`язаний повернути позивачу заборгованість за договором позики з урахуванням процентів, нарахованих за користування гкоштами.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявна в матеріалах справи розписка, є документом, який підтверджує факт отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів із зобов`язанням їх повернути, яке позичальник не виконав.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами обставини укладення договору позики так і факту отримання від ОСОБА_2 грошових коштів, на увагу не заслуговують, оскільки у статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

Таким чином, факт наявності у позивача спірної розписки відповідача від 29 листопада 2018 року про отримання ОСОБА_1 позики свідчить про невиконання ним, як боржником, зобов`язання за договором позики, що є визначальним у цій категорії справ.

Наведені у апеляційній скарзі доводи про те, що розписка не підтверджує факт отримання грошей, а вказує лише на намір у майбутньому взяти позику, були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Інші доводи в цілому зводяться до незгоди відповідача з встановленими судом першої інстанції обставинами справи та наданою ним оцінкою доказів.

Отже, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова