Справа № 134/1552/21
Провадження № 22-ц/801/566/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Зарічанський В. Г.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2022 рокуСправа № 134/1552/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання: Француза М.Г.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Олійника Романа Олександровича на рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 20 грудня 2021 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Зарічанського В.Г., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

В вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 квітня 2021 року між відповідачами був укладений договір про відступлення права вимоги.

Відповідно до пунктів 1 та 4 Договору його предметом є оплатне відступлення права вимоги в розмірі 5500,00 доларів США у ОСОБА_1 , належне первісному кредиторові на підставі договору позики, укладеного між первісним кредитором та боржником, шляхом оформленням останнім розписки від 12 листопада 2018 року.

Згідно з п. 4 Договору відступлення права вимоги здійснене за 5500,00 доларів США, які були отриманні відповідачами.

Позивач вважає, що укладений даний договір про відступлення права вимоги, підлягає визнанню недійсним, оскільки він суперечить Закону України «Про валюту і валютні операції».

Зазначені обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги від 21 квітня 2021 року.

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 20 грудня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що під час укладання оспорюваного договору було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення правочинів, а позивач не довів факту порушення його прав у зв`язку з укладанням вищезгаданого договору.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 адвокат Олійник Роман Олександрович подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права просив оскаржуване рішення скасувати повністю та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на ті ж самі обставини, що викладені ним у позовній заяві.

Відповідачі не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направили, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики про що надано Розписку від 12 листопада 2018 року, відповідно до умов якої ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 5000,00 доларів США. При цьому ОСОБА_1 зобов`язався повернути позику в валюті позики до 01 серпня 2019 року в розмірі 5500,00 доларів США. (а.с. 6).

Між ОСОБА_3 , як новим кредитором та ОСОБА_2 , як первісним кредитором, укладено Договір про відступлення права вимоги від 21 квітня 2021 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 відступив, а ОСОБА_3 набув право вимоги в розмірі 5500,00 доларів США за розпискою (а.с. 5).

Листами від 28 квітня 2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 повідомили ОСОБА_1 про переведення права вимоги з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 (а.с. 39-43), які отримані ОСОБА_1 , 28 жовтня 2021 року та 29 жовтня 2021 року, що підтверджується копією витягу з сайту Укрпошти (а.с.44-47).

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Водночас, згідно зі статтею 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до частини першої статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України.

Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Частиною третьою статті 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Водночас, відповідно до висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського викладеного в постанові від 03 червня 2020 року по справі № 916/1410/19, якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносин факторингу немає, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. З ст. 656 ЦК України).

Вказана правова позиція, також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі N 909/968/16, Об`єднаною Палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 11 жовтня 2019 року у справі N 910/13731/18 та Верховним Судом у постановах від 19 листопада 2019 року у справі N 924/1017/18, від 11 грудня 2019 року у справі N 127/8772/17-ц.

Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права.

Поряд з цим, згідно з ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Водночас, відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Відтак, з системного аналізу вказаних норм та правових позицій, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про відсутність жодних імперативних норм щодо неможливості укладення, зокрема, договору про відступлення прав вимоги в зобов`язаннях з визначенням його ціни у іноземній валюті та не приймає доводи про зворотнє, які викладені в апеляційній скарзі позивача.

Разом з тим, відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Отже, відповідно до ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року у справі №904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі №910/8357/18, у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі №6-78цс13, від 11 травня 2016 року у справі №6-806цс16.

Колегія суддів апеляційної інстанції констатує, що позивачем не надано суду належних, допустимих, достатніх доказів в розумінні ст. ст. 77,78,80 ЦПК України, та не доведено, що договір про відступлення прав вимоги укладений між відповідачами в порушення ст. ст. 203, 215 ЦПК України та порушує права позивача, його законні інтереси, або спричиняє/спричинив збитки, при цьому доводи, викладені в апеляційній скарзі, направлені на незгоду позивача з самим фактом укладення договору.

Крім того, заслуговує на увагу те, що відступлення права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання, і заміна сторони у зобов`язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Олійника Романа Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 20 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета