Справа № 161/5524/21
Провадження № 2/161/356/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2022 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Олексюка А.В.,

за участю секретаря судових засідань - Міліщук Н.С.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представників відповідачів - Романішиної Т.Л., Букала Я.Я.,

представника третьої особи на стороні відповідача - Забожчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі: Офісу Генерального прокурора, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Національна поліція України, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної рішеннями, діями та бездіяльністю службових осіб поліції і прокуратури при здійсненні досудового розслідування та бездіяльністю службових осіб Міністерства юстиції України при здійсненні контролю за дотримання вимог нормативно-правових актів, -

ВСТАНОВИВ:

24.03.2021 ОСОБА_1 звернулася в суд із вищевказаним цивільним позовом, в якому просила стягнути з держави Україна на її користь 1 500 000 грн. як компенсацію за моральну шкоду, заподіяну бездіяльністю та неправомірними рішеннями і діями службових осіб Офісу Генерального прокурора, Міністерства внутрішніх справ та Міністерства юстиції України, а саме, незабезпечення ефективного засобу захисту її прав, порушених в межах кримінального правопорушення, відомості про яке були внесені 25.10.2017 до ЄРДР за №000122.

Вказала, що 21.10.2017 звернулась до Прокуратури Волинської області із заявою про вчинення відносно неї кримінального правопорушення, однак 23.10.2017 така заява була скерована до Луцької місцевої прокуратури, яка внесла відомості до ЄРДР лише 25.10.2017. Витяг з ЄРДР було вручено ОСОБА_1 лише 08.11.2017. Окрім того, на переконання позивача, прокурором внесено до ЄРДР відомості частково, чим, на думку позивача, порушив вимоги ст.214 КПК України.

Позивач також зазначила, що пам`ятку про права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні було направлено поштою, в чому, на думку позивача, вбачається порушення ст.220 КПК України, а вручено особисто аж 15.10.2018.

Наголошено на тому, що постанова слідчого Каранця Р.Ю. від 08.11.2017 про відмову у задоволенні клопотання потерпілої ОСОБА_1 виготовлена не на офіційному бланку, чим порушено вимоги ст.110 КПК України. На переконання позивача, її клопотання розглядались формально та за правилами, встановленими Законом України «Про звернення громадян», що є неправильним. Також, згідно повідомлення керівника Луцької місцевої прокуратури від 24.05.2019, в задоволенні клопотання потерпілої від 23.05.2019 відмовлено, але мотивовану постанову про відмову в задоволенні такого клопотання потерпілій вручено не було. Про результати розгляду поданого потерпілою 13.09.2019 на особистому прийомі прокурору Прокуратури Волинської області Богуша В.В. клопотання про повідомлення ОСОБА_2 про підозру потерпілу досі не повідомлено, як і не повідомлено про прийняте кінцеве процесуальне рішення.

Щодо протиправної бездіяльності Міністерства юстиції України позивач вказує, що першим заступником Міністра юстиції не здійснено належний контроль за виконанням Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях. Так на бланках посадових осіб та бланках структурних підрозділів, що не є юридичними особами, не відтворюються зображення гербів, емблем та товарного знаку (знаку обслуговування).

На переконання позивача, у зв`язку із тим, що Луцька місцева прокуратура не є юридичною особою а є структурним підрозділом Волинської обласної прокуратури, то службові особи Луцької місцевої прокуратури не мають права використовувати офіційний бланк з відтворенням зображення Герба України, в тому числі і для складання процесуальних документів. Наслідком незабезпечення першим заступником Міністра юстиції України належного контролю за виконанням органами прокуратури та поліції вимог Наказу є недопустимість будь-якого процесуального рішення, виготовленого на бланку Луцької місцевої прокуратури та Луцького відділу поліції Головного управління національної поліції у Волинській області.

У зв`язку із вищевказаним, позивачем заявлено про те, що держава Україна в особі посадових осіб відповідачів не вжила ефективного засобу захисту її права, порушеного внаслідок вчинення щодо неї злочину, про який вона заявила до прокуратури, та не припинила протиправні діяння суб`єктів підприємницької діяльності щодо яких понад 3 (три) роки здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000122. Зважаючи на те, що оскільки Конвенція з прав людини покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків зумовлює необхідність присудження за це компенсації. Тому, на переконання позивача, у зв`язку із тим, що держава не провела об`єктивне та незалежне розслідування випадку заподіяння їй майнової шкоди завданої злочином, про який заявлено позивачем до прокуратури, а суди постановили певні факти, які свідчать про надмірну тривалість досудового розслідування, констатували бездіяльність органу досудового розслідування, факт неналежного здійснення слідчими досудового розслідування, за результатами розгляду даної справи суд зобов`язаний визнати, що така триваюча протиправна бездіяльність спричинила моральні страждання потерпілій особі. Моральні страждання, за словами позивача, виразилися у необхідності відвідування органів досудового розслідування, подачі скарг до суду, участі в судових засіданнях, порушенні звичного для позивача способу життя та унеможливленні зайняття підприємницькою діяльністю. Позивач наголосила на тому, що така триваюча бездіяльність держави в особі відповідачів спричиняє їй психологічне виснаження через зруйнування її повсякденного життя та розчарування через тривалі безуспішні спроби домогтися від органів влади виправлення ситуації. Тому просить стягнути з держави України на її користь 1 500 000 грн. компенсації за моральну шкоду.

Ухвалою суду від 25.03.2021 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження.

29.04.2021 до суду надійшов відзив Міністерства юстиції України, відповідно до змісту якого представник даного відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заперечення представника відповідача ґрунтуються на тому, що позивачем необґрунтовано заявлено позовну вимогу про стягнення моральної шкоди оскільки вона не відповідає вимогам чинного законодавства. Також вважає помилковим твердження позивача про зобов`язання першого заступника Міністра юстиції України щодо контролю за дотриманням виконання наказу Міністерства юстиції України №1000/5 від 18.06.2015 всіма державними установами і повинна нести відповідальність за недотримання виконання цього наказу, оскільки персональна відповідальність за зміст та оформлення на належному рівні виданих державною установою документів відповідає керівник установи, що регулюється п.п.6-7,11 даного наказу та п.2 постанови Верховної Ради України «Про Державний герб України» від 19.02.1992 №2137-ХІІ. Зауважено, що всупереч вимогам ст..175 ЦПК України, позивач ОСОБА_1 не вказує, які права, свободи та інтереси порушені відповідачем, оскільки в частині, що стосується Міністерства юстиції України позов не містить жодних обґрунтувань. Окрім того, позовна вимога про стягнення моральної шкоди взагалі не підтверджується належними та допустимими доказами, як і не вказано жодних обставин, які б свідчили про порушення Міністерством юстиції України чи його рішеннями будь-яких майнових чи особистих немайнових прав ОСОБА_1

24.05.2021 надійшло клопотання позивача ОСОБА_1 в якому вона заявляє, що згідно з актуальними на 24.05.2021 даними Єдиного державного реєстру, юридична особа за кодом , місцезнаходження: м.Луцьк, вул. Конякіна, 3, не є юридичною особою із організаційно правовою формою «суди», відсутня інша передбачена законом інформація, а отже Луцький міськрайонний суд Волинської області не є юридичною особою утвореною як суд і не наділена повноваженнями здійснювати правосуддя.

31.05.2021 до суду надійшов відзив відповідача Міністерства внутрішніх справ України на позовну заяву ОСОБА_1 , відповідно до змісту якого представник даного відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заперечення представника відповідача полягають у тому, що Міністерство внутрішніх справ України є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки з 2015 року взагалі не здійснює діяльність пов`язану з розглядом кримінальних проваджень, оскільки МВС України не наділено повноваженнями проводити досудове розслідування чи здійснювати контроль за його проведенням, натомість саме Національна поліція є належним відповідачем у даній справі. Звернено увагу суду на те, що позивач не зазначила у своїй позовній заяві чи в додатках жодних фактів, які б підтверджували протиправність дій з боку МВС України, що в результаті могли б спричинити завдання їй моральної шкоди. Одночасно із цим, представником відповідача заявлено клопотання про заміну його як відповідача на належного - Національну поліцію України.

19.07.2021 засобами електронного поштового зв`язку до суду надійшов відзив Офісу Генерального прокурора на позовну заяву, відповідно до якого представник даного відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку із необґрунтованістю позовних вимог. Так, представником відповідача зазначено, що нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінального провадження №0000122 здійснюється Луцькою окружною прокуратурою (до 15.03.2021 Луцька місце прокуратура). Водночас, позивач вказує, що їй завдано моральної шкоди саме Офісом Генерального прокурора внаслідок вчинення протиправних дій та бездіяльності у вищевказаному кримінальному провадженні. Однак, на переконання представника відповідача, для оскарження дій та рішень посадових осіб органів досудового розслідування, особа має порядку кримінального судочинства, а не цивільного. Окрім того, позивачем не надано суду жодних доказів протиправності будь-яких дій, бездіяльності чи рішень Офісу Генерального прокурора, внаслідок яких настали негативні наслідки у вигляді заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди. Наголошено на тому, що Офіс генерального прокурора у кримінальному провадженні №0000122 нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням не здійснював. Тобто процесуальне керівництво на здійсненням досудового розслідування СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області з урахуванням підслідності виконує виключно Луцька окружна прокуратура, а тому Офіс Генерального прокурора не є належним відповідачем у даній справі.

Від позивача до суду клопотань про заміну відповідачів на належних не надходило.

Ухвалою суду від 27.08.2021 в задоволенні клопотання представника відповідача Міністерства внутрішніх справ України про заміну відповідача на належного відмовлено, натомість залучено Національну поліцію України до участі в справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача.

05.10.2021 до суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, Національної поліції України. Представником третьої особи вказано, що позивачем не наведено наявності моральної шкоди, в чому полягає протиправність дій відповідачів по відношенню до відповідачів, а також причинного зв`язку між діяннями та шкодою, а тому вимога про стягнення моральної шкоди в сумі 1 500 000 грн. є безпідставною. Окрім того, представником вказано, що з матеріалів справи та приєднаних позивачем доказів вбачається, що ОСОБА_1 не зверталась до суду зі скаргами на дії слідчих в межах кримінального провадження №0000122 для встановлення незаконності дій чи бездіяльності, а тому незаконності дій чи бездіяльності службових осіб органу досудового розслідування в межах кримінального провадження №0000122 у порядку, передбаченому КПК України, не встановлено. Позивачем, на переконання представника третьої особи, не доведено наявності підстав для відшкодування шкоди за рахунок держави.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Додатково зазначила, що ані представниками відповідачів, а ні представником третьої особи, на її переконання, не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на спростування викладених нею обставин.

Представники відповідачів, Офісу Генерального прокурора та Міністерства юстиції України, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заявлені позивачем вимоги заперечили, просили відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Національної поліції України Забожчук О.В. заперечувала щодо задоволення позову, просила в його задоволенні відмовити.

Представник відповідача Міністерства внутрішніх справ України в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений судом про час, дату та місце розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, керуючись законом та внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному дослідженні та оцінці наявних в матеріалах справи письмових доказів, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Позивач просить суд стягнути з держави Україна на її користь 1 500 000 грн. як компенсацію за моральну шкоду, заподіяну позивачу бездіяльністю та неправомірними рішеннями і діями службових осіб Офісу Генерального прокурора, Міністерства внутрішніх справ та Міністерства юстиції України, а саме незабезпечення ефективного засобу захисту її прав, порушених кримінальними правопорушеннями, відомості про які були внесені 25.10.2017 до ЄРДР за №0000122.

Позивачем визначено відповідачами Офіс Генерального прокурора, Міністерство юстиції України та Міністерство внутрішніх справ України.

Згідно копії витягу з ЄРДР, кримінальне провадження №0000122 розпочато 25.10.2017 на підставі заяви ОСОБА_1 від 24.10.2017 щодо факту вчинення невстановленими особами в період з 17 год 00 хв 20 жовтня 2017 у багатоквартирному будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 , самоправних дій, що проявилось у проведенні реконструкції несучих дій, оптовій торгівлі, навантажувально-розвантажувальних роботах, а також здійсненні будівельних робіт у вихідні дні, внаслідок чого заподіяно значну шкоду інтересам громадян, що кваліфіковано за ст.356 КК України. Орган досудового розслідування даного кримінального провадження є Луцький відділ поліції ГУНП у Волинській області (а.с.19).

Відповідно до ст.ст. 36,37 КПК України та п.1 розділу ІІ Положення про порядок ведення ЄРДР, затвердженого наказом Генерального прокурора України №139 від 06.04.2016, нагляд за додержанням законів про час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням вищевказаного кримінального провадження здійснюється Луцькою окружною прокуратурою (до 15.03.2021 - Луцька місцева прокуратура), яка згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є структурним підрозділом Волинської обласної прокуратури ().

Судом встановлено, що Офіс Генерального прокурора у кримінальному провадженні №0000122 нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням не здійснював, в матеріалах справи відсутні докази, якими встановлено протиправність дій/бездіяльності таких осіб, а тому твердження позивача про те, що службові особи Офісу Генерального прокурора України вчинили неправомірні дії та/або бездіяльність, які в подальшому стали причиною завдання ОСОБА_1 моральної шкоди, не знайшло свого підтвердження в ході розгляду даної справи.

Одночасно з цим, суд зазначає, що відповідно до абз.2 ч.1 ст.45 Закону України «Про прокуратуру», рішення, дії чи бездіяльність прокурора в межах кримінального процесу можуть бути оскаржені виключно в порядку, встановленому КПК України.

Зважаючи на вищевказане, позивачем передчасно заявлено позовні вимоги до Офісу Генерального прокурора, оскільки така юридична особа не є належним відповідачем у даній справі.

Позивачем також не надано будь-якого обґрунтування позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди з відповідача Міністерства внутрішніх справ України завданих позивачу внаслідок вчинення службовими особами такого відповідача протиправних дій/бездіяльності в межах кримінального провадження №0000122.

Так, у зв`язку із набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію» та прийняттям постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» №730 від 16.09.2015, територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України ліквідовано та утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції України.

Згідно ч.3 ст.13 Закону України «Про Національну поліцію» у складі поліції функціонують: поліція охорони, спеціальна поліція, поліція особливого призначення.

Відповідно до п.6,7 ч.1 ст.23 вищезгаданого Закону, до основних повноважень поліції відноситься здійснення своєчасного реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення, а також здійснення досудового розслідування кримінальних правопорушень у межах визначеної підслідності.

Як встановлено судом вище, органом досудового розслідування кримінального провадження №0000122 є Луцьке ВП ГУНП у Волинській області, а слідчий у даному провадженні є, відповідно, службовою особою органу Національної поліції України - Головного управління Національної поліції України ().

Таким чином, Міністерство внутрішніх справ України є неналежним відповідачем у дані справі. Позивачем зокрема не наданого жодного належного і допустимого доказу на підтвердження факту вчинення протиправних дій/бездіяльності службовими особами даного відповідача в межах кримінального провадження №0000122, які б завдали позивачу моральної шкоди.

Одночасно із цим, суд враховує той факт, що Міністерством внутрішніх справ України заявлялося клопотання про заміну його як відповідача на належного - Національну поліцію України. Однак, позивач заперечувала щодо задоволення такого клопотання, просила в його задоволенні відмовити. Тому з урахуванням вимог ч.ч.2,3 ст.51 ЦПК України, зважаючи на виключне право позивача у заявленні клопотання про заміну відповідача на належного, залучення до участі у справі співвідповідачів, ухвалою суду від 27.08.2021 відмовлено у задоволенні вищевказаного клопотання відповідача.

Щодо обґрунтування позовних вимог в частині, що стосуються відповідача Міністерства юстиції України суд зазначає таке.

На переконання позивача, незабезпечення першим заступником Міністра юстиції України контролю за виконанням Наказу Міністерства юстиції України №1000/5 від 18.06.2015 «Про затвердження Інструкції «Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях» слідчими і прокурорами при здійсненні ними досудового розслідування (невідповідність офіційних бланків, на яких виготовлені постанови прокурора, слідчих), тягне за собою недопустимість та незаконність усіх процесуальних рішень слідчих і прокурорів, прийнятих ними при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000122. У зв`язку із наведеним позивач із пов`язує позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди з Міністерства юстиції України на її користь.

Натомість, таке судження є помилковим та не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Так, згідно п.6 Наказу №1000/5 від 18.06.2015, керівник установи відповідає за збереженість службових документів та інформації, яку вони містять, функціонування системи захисту документаційного фонду від незаконного доступу, втрату і несанкціоноване знищення документів, порушення правил користування документами. За зміт, якість підготовки та оформлення на належному рівні документів, а також організацію діловодства у структурних підрозділах відповідають їх керівники. В свою чергу, за п.7 Наказу, організація діловодства в установах покладається на самостійні структурні підрозділи з діловодства (документаційного забезпечення), загальні відділи, канцелярії тощо або особу, відповідальну за діловодство в установі, - секретаря, діловодства. Організація діловодства в структурних підрозділах установ покладається на спеціально призначену для цього особу, у посадовій інструкції якої зазначаються ці обов`язки. Установи організовують діловодство відповідно до затвердженої інструкції з діловодства установи.

Окрім того, згідно п.2 постанови Верховної Ради України «Про державний герб України» від 19.02.1992 №2137-ХІІ, зображення Державного герба України поміщується на печатках органів державної влади і державного управління, грошових знаках та знаках поштової оплати, службових посвідченнях, штампах, бланках державних установ з обов`язковим додержанням пропорцій зображення герба, затвердженого пунктом 1 цієї постанови. Зображення Державного Герба встановлено ДСТУ 4163-2003.

З огляду на вищенаведене, та враховуючи те, що позивачем не обґрунтовано зв`язок між ймовірними протиправними діями/бездіяльністю службових осіб Міністерства юстиції України та завданням їй моральної шкоди, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо встановлення факту існування будь-яких протиправних діянь таких службових осіб, пред`явлення позовних вимог до такого відповідача суд також вважає передчасним.

Відповідно до ч.1ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Як вбачається зі змісту ст. 51, 175 ЦПК України, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача.

Таким чином, суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів.

Статтею 51 ЦПК України урегульовано питання залучення до участі у справі співвідповідача, заміна неналежного відповідача. Так, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач.

Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згодний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

У даній справі, позивачем клопотання про заміну неналежних відповідачів або залучення співвідповідача не заявлялось, навіть після ознайомлення із відзивами обраних нею відповідачів.

З аналізу положень ст.13 ЦПК України вбачається, що суд зобов`язаний вирішити справу за тим зверненням особи, що пред`явлене, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому (принцип диспозитивності цивільного судочинства).

Відповідач - це особа, яка на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Одночасно з цим, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 в справі №523/9076/16-ц).

Національна поліція України залучена до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, однак позовних вимог щодо такої юридичної особи не було пред`явлено, у зв`язку із чим питання про наявність в діях/бездіяльності службових осіб Національної поліції України судом протиправності та взаємовз`язку даних дій/бездіяльності з моральною шкодою, яка заявлена позивачем, не вирішується.

Така позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеною у постанові від 24.10.2018 у справі №572/3632/15-ц, відповідно до якої правове становище третіх осіб у процесі посідають особи, які мають юридичний інтерес до справи, але інтерес, який не є рівноцінним інтересам сторін (позивача чи відповідача), тобто, третя особа у справі є лише сonsortes litis (учасником справи), не його стороною, як позивач та відповідач.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За змістом положень ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення, невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не взмозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача).

Водночас позивач всупереч вимогам ч.1-3 ст.51 ЦПК України своїм процесуальним правом на внесення клопотання про заміну первісних відповідачів належними відповідачами, або залучення у справі як співвідповідачів, не скористалася, тоді як з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу суд позбавлений можливості самостійно вчинити дані процесуальні дії.

У зв`язку із необгрунтованістю та відсутністю належних, допустимих доказів на обгрунтування доводів позовної заяви відносно заявлених відповідачів, в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 23, 48, 51, 81, 175, 258, 259, 263-268, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі: Офісу Генерального прокурора, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Національна поліція України, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної рішеннями, діями та бездіяльністю службових осіб поліції і прокуратури при здійсненні досудового розслідування та бездіяльністю службових осіб Міністерства юстиції України при здійсненні контролю за дотримання вимог нормативно-правових актів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення 08.04.2022

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В. Олексюк