ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О.,

при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Кайдашов Віталій Сергійович на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2018 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви

У вересні 2014 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк»), правонаступником якого відповідно до договору № 75-РБ про відступлення прав вимоги від 21 жовтня 2020 року є акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк»), звернулося із позовом до ОСОБА_1 , у якому з урахуванням заяв про зміну предмета позову від 15 травня 2015 року та про збільшення розміру позовних вимог від 10 червня 2015 року просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 798 559,34 грн.

Свої вимоги банк обґрунтовував тим, що 17 червня 2008 року між ним і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 121Ф-ІК-400, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 188 270,00 доларів США строком до 18 травня 2028 року зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Станом на 19 травня 2015 року розмір заборгованості за кредитним договором від 17 червня 2008 року № 121Ф-ІК-400 становить 4 798 559,34 грн, з яких: строкова заборгованість за кредитом - 3 694 816,32 грн, прострочена заборгованість за кредитом - 122 179,95 грн, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 32 196,89 грн, три відсотки річних за прострочення сплати кредиту - 2 683,07 грн, строкова заборгованість за відсотками - 2 965,23 грн, прострочена заборгованість за відсотками - 689 330,76 грн, пеня за несвоєчасну сплату відсотків - 157 425,85 грн, три відсотки річних за прострочення сплати відсотків - 13 118,82 грн, строкова заборгованість з комісії за користування кредитом - 38235,29 грн; прострочена заборгованість з комісії за користування кредитом - 38231,35 грн; пеня нарахована за прострочену заборгованість по комісії за користування кредитом - 7375,81 грн.

Посилаючись на те, що відповідач не погасив указану заборгованість, банк просив позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень суду

Судові рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 04 вересня 2018 року позов ПАТ «ВТБ Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 4 798 559,34 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності факту неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, наявності непогашеної заборгованості, яка підлягає стягненню на користь банку.

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 17 грудня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 04 вересня 2018 року залишено без задоволення.

Постанова Харківського апеляційного суду

Постановою Харківського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 04 вересня 2018 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення кредитної заборгованості, зазначивши, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судові рішення Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року залучено правонаступника АТ «ВТБ Банк» - АТ «Універсал Банк» у справі № 638/15016/14-ц.

Постановою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково: постанову Харківського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду касаційної інстанції мотивовано тим, що відповідач не був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового засідання місцевим судом, про що останній зазначав у своїй апеляційній скарзі, але суд апеляційної інстанції не звернув увагу на даний довід скаржника.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Із заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 04 вересня 2018 рокуне погодився ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі прохав рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Особа, яка подала апеляційну скаргу зазначає, що місцевим судом порушено норми процесуального права, оскільки під час ухвалення рішення враховано заяву про збільшення позовних вимог. Така заява не може бути подана після початку слухання справи по суті; також містить одночасно вимогу про зміну підстави й предмету позову, що не відповідає вимогам закону.

Надані позивачем розрахунки та наведена в них сума заборгованості не відповідають умовам кредитного договору.

Окрім того, його не було належним чином повідомлено судом першої інстанції про час, дату та місце судового засідання.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «ВТБ Банк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Зміна предмету позову була обумовлена прийняттям Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким заборонено звертати стягнення на предмет іпотеки, яке є забезпеченням за кредитом в іноземній валюті.

За умовами зазначеного кредитного договору комісія за користування кредитом повинна була сплачуватися не разово, а щомісячно разом із сплатою процентів та кредиту, однак відповідачем не були виконані умови договору, які ним погоджені та прийняті.

Позиція учасників справи у суді апеляційної інстанції

Учасники справи, будучи повідомлені та обізнані про дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, подавши до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Позиція суду щодо процесуальних питань

Щодо клопотання про відкладення розгляду справи

Частиною першою статті 182 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Окрім того, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними (частина перша статті 372 ЦПК України).

27 вересня 2022 року на електронну адресу Полтавського апеляційного суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 адвоката Кайдашова В.С., в якому останній, обґрунтовуючи свою неможливість прибуття до зали судового засідання у зв`язку з його перебуванням в іншому судовому засіданні, розгляд якого призначено об 11:00 год. 27 вересня 2022 року, прохав розгляд справи відкласти на інший день.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою Полтавського апеляційного суду від 14 липня 2022 року судове засідання призначене на 15:00 год. 27 вересня 2022 року призначено провести в режимі відеоконференції поза межами суду за участю представника ОСОБА_1 адвоката Кайдашова В.С . за допомогою програмного забезпечення «EasyCon».

З вищевказаного вбачається, що представник відповідача завчасно був проінформований про розгляд справи у режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» даної цивільної справи о 15:00 год. 27 вересня 2022 року (т.3, а.с. 236).

Також 27 вересня 2022 року до Полтавського апеляційного суду через підсистему «Електронний суд» (документ сформований в системі 27 вересня 2022 року) надійшло клопотання від представника АТ «Універсал Банк» - адвоката Скоробогатого О.В., в якому останній прохав відкласти розгляд справи на іншу дату та забезпечити проведення судового засідання у режимі відеоконференції.

Вищевказане клопотання мотивовано тим, що представник позивача через значну територіальну віддаленість від суду апеляційної інстанції, не має можливості прибути в судове засідання на розгляд даної справи, який призначено на 15:00 год. 27 вересня 2022 року.

Крім того, в матеріалах даної справи міститься заява від представника позивача, яка надійшла до суду 14 липня 2022 року через підсистему «Електронний суд», в якій останній прохав минуле судове засідання проводити без його участі, вказавши про підтримання позовних вимог в повному обсязі та надавши згоду про заочний розгляд справи (т.3, а.с. 228).

Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року по справі № 361/8331/18 зазначено, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Враховуючи, що представники сторін були належним чином повідомлені та обізнані про час, дату та місце судового засідання та можливість розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Встановлені обставини справи

Як убачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, 17 червня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» (правонаступником прав якого є ПАТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №121Ф-ІК-400, згідно з яким відповідач отримав кредит в розмірі 188270,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення - 18 травня 2028 року.

Згідно умов кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно, у встановленні договором строки, здійснювати повернення частин кредиту та відсотків за його використання.

Пунктом 8.1. Договору передбачено, що платежі по погашенню кредиту та процентів за користування кредитом здійснюються позичальником щомісячно ануїтетним платежем в сумі не менше ніж 2370,00 доларів США в період з 11 по 18 число кожного місяця, починаючи з липня 2008 року згідно з Додатком 1 до цього Кредитного договору.

Крім того, пунктом 4.4 Кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язаний повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, незалежно від настання строку виконання зобов`язання, у тому числі, у випадку порушення позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором у тому числі неоплати процентів за користування кредитом (т.1, а.с. 13-17).

06 червня 2013 року та 07 червня 2013 року між сторонами укладено договори про внесення змін №5 та № 6 до Кредитного договору №121-Ф-ІК-400 від 17 червня 2008 року, якими змінювались графіки повернення кредиту (т.1, а.с. 76-101).

Крім того, в пункті 4.26 Договору про внесення змін №5 передбачено, що з 10 серпня 2009 року по 10 серпня 2010 року та з 18 серпня 2010 року по 17 серпня 2011 року встановлюється період, протягом якого щомісячно нараховується комісійна винагорода за обслуговування кредиту.

Також пунктом 5.2.2 вищевказаного договору передбачено право вимагати від позичальника здійснити дострокове повернення кредиту протягом 60 календарних днів, з дати відправлення позичальнику відповідного повідомлення банку з вимогою дострокового повернення або у інші строки передбачені умовами цього договору (т.1, а.с. 76-86).

30 травня 2014 року ПАТ «ВТБ Банк», вихідний номер №1944/900-2, направив ОСОБА_1 вимогу про усунення порушення, в якій зокрема вказано про розмір заборгованості та про необхідність її погашення (т.1, а.с. 28).

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором станом на 19 травня 2015 року за ОСОБА_1 обліковується заборгованість у розмірі 4 798 559,34 грн, з яких: 3694816,32 грн - строкова заборгованість за кредитом; 122179,95 грн - прострочена заборгованість за кредитом; 32196,89 грн- пеня нарахована за прострочення виконання зобов`язання щодо спати кредиту; 2683,07 грн - 3% річних нараховані за прострочену заборгованість по кредиту; 2965,23 грн - строкова заборгованість по процентам за користування кредитом; 689330,76 грн - прострочена заборгованість по процентам за користування кредитом; 157425,85 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів; 13118,82 грн - 3% річних нараховані за прострочену заборгованість по процентам; 38235,29 грн - строкова заборгованість з комісії за користування кредитом; 38231,35 грн - прострочена заборгованість з комісії за користування кредитом; 7375,81 грн - пеня нарахована за прострочену заборгованість по комісії за користування кредитом (т.1, а.с. 111-115).

Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року залучено правонаступника АТ «ВТБ Банк» - АТ «Універсал Банк» у справі № 638/15016/14-ц (т.3, а.с. 88-89).

Позиція суду апеляційної інстанції

Щодо повідомлення відповідача про час та дату судового засідання

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Кайдашов В.С. посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме неповідомлення про судове засідання, призначене на 04 вересня 2018 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (частина п`ята статті 128 ЦПК України).

Частиною першою статті 130 ЦПК України передбачено, що у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Матеріали справи не містять відомостей про належне повідомлення відповідача ОСОБА_1 про час і місце судового розгляду в суді першої інстанції, оскільки рекомендоване повідомлення про судове засідання, призначена на 04 вересня 2018 року о 10:00 год. було повернено із відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання» (т.1, а.с. 243). Даних про направлення та отримання повістки про судове засідання, призначене на 04 вересня 2018 року, в якому ухвалене оскаржене судове рішення, матеріали не містять.

Щодо заяви про збільшення позовних вимог

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що місцевим судом порушено норми процесуального права, оскільки під час ухвалення рішення враховано заяву про збільшення позовних вимог. Така заява не може бути подана після початку слухання справи по суті; також містить одночасно вимогу про зміну підстави й предмету позову, що не відповідає вимогам закону.

Так, частиною другою статті 31 ЦПК України (в редакції, що діяла на час розгляду справи судом першої інстанції) передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред`явити зустрічний позов.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Слід зазначити, що правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Отже, зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи:

1) заміна одних позовних вимог іншими;

2) доповнення позовних вимог новими;

3) вилучення деяких із позовних вимог;

4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

При цьому збільшити або зменшити розмір позовних вимог можна лише тоді, коли вони виражені у певному цифровому еквіваленті, наприклад, у грошовому розмірі. Доповнення позовних вимог новими відбувається шляхом зміни предмету позову, а не через збільшення розміру позовних вимог.

Так, з матеріалів справи вбачається, що у вересні 2014 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогою про стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором для задоволення вимог за кредитним договором №121-Ф-ІК-400 від 17 червня 2008 року.

14 травня 2015 року позивачем до суду було подано заяву про зміну предмету позову, у результаті чого юридична особа прохала стягнути з відповідача розмір заборгованості за кредитним договором №121-Ф-ІК-400 від 17 червня 2008 року.

Слід відзначити, що попри призначення дат судового розгляду даної справи, станом на день подачі заяви про зміну предмета позову розгляд справи по суті не було розпочато, що пов`язано із неодноразовим відкладенням розгляду справи.

Крім того, 10 червня 2015 року від ПАТ «ВТБ Банк» до суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, що, зокрема, відповідно до норм цивільного процесуального права, які діяли під час розгляду справи місцевим судом, має право подати позивач протягом усього часу розгляду справи.

Щодо стягнення заборгованості

Щодо стягнення боргу за процентами

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили, що платежі по погашенню кредиту та процентів за користування кредитом здійснюються позичальником щомісячно ануїтетним платежем в сумі не менше ніж 2370,00 доларів США в період з 11 по 18 число кожного місяця, починаючи з липня 2008 року.

Відтак, у межах строку кредитування до 18 травня 2028 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами в період з 11 по 18 число кожного місяця. Починаючи з 18 травня 2028 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вищевказане узгоджується із правовою позицією, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12.

Так, з матеріалів справи вбачається та не заперечується позивачем, що 30 травня 2014 року ПАТ «ВТБ Банк», вихідний номер №1944/900-2, направив ОСОБА_1 вимогу про усунення порушення, в якій зокрема вказано про розмір заборгованості та про необхідність її погашення.

Відтак, саме з моменту направлення банківською установою вимоги про усунення порушення, в останнього припиняється право нараховувати передбачені договором проценти за кредитом.

Однак, аналізуючи заяву про збільшення позовних вимог та додані до неї розрахунки вбачається, що позивач прохав суд стягнути на його користь борг за процентами (плата за користування кредитом) за період з 19 жовтня 2011 року по 19 травня 2015 року, що суперечить нормам цивільного законодавства та позиції Великої Палати Верховного Суду.

Отже, у зв`язку з вищевказаним, позивач має право на нарахування, а відповідно і стягнення, передбачених договором процентів за користування кредитом до моменту пред`явлення права вимоги, а саме до 30 травня 2014 року, що відповідно до розрахунку позивача становить 152019,92 грн.

Щодо стягнення заборгованості з комісії за користування кредитом

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Частинами першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України).

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України «Про захист прав споживачів».

Так, за змістом частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній станом на час виникнення договірних зобов`язань) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Крім того, згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частиною третьою вищезазначеної статті (в редакції на час укладення кредитного договору) передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16 послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що стягнення з відповідача на користь позивача комісії за користування кредитом, що передбачено пунктами договорів про внесення змін №5 та № 6 до Кредитного договору №121-Ф-ІК-400 від 17 червня 2008 року щодо стягнення комісійної винагороди за обслуговування кредиту суперечать положенням статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі №343/557/15-ц (провадження №61-10414св20), від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15 (провадження № 61-16739св20), від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15 (провадження № 61-19356св19), від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15 (провадження № 61-16561св20), від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15 (провадження № 61-8543св20).

Отже, колегія суддів вважає, що не підлягає задоволенню позов у частині стягнення: 38235,29 грн - строкова заборгованість з комісії за користування кредитом; 38231,35 грн - прострочена заборгованість з комісії за користування кредитом; 7375,81 грн - пеня нарахована за прострочену заборгованість по комісії за користування кредитом.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту другого частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково, а саме стягнути з останнього на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 4 177 406,05 грн.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено на 12,94 %, то з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» підлягають витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви у розмірі 3181,17 грн, а також стягненню підлягають з АТ «Універсал Банк» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 709,24 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Кайдашов Віталій Сергійович - задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2018 року скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 4 177 406,05 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Універсал Банк» витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви у розмірі 3181,17 грн.

Стягнути з акціонерного товариства «Універсал Банк» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 709,24 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 вересня 2022 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко