Справа № 604/757/20
Провадження № 2/604/8/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2022 року сел. Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області у складі

головуючої - судді Сидорак Г.Б.,

за участю секретаря судового засідання - Ілик Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_2 , РКПП НОМЕР_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Підволочиська селищна об`єднана територіальна громада (юридична адреса: 47801, смт. Підволочиськ, вул. Шептицького, 4, Тернопільська область) про визнання права власності на частку будинковолодіння та встановлення юридичного факту, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кузьменко І.О. звернулася в суд із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку будинковолодіння АДРЕСА_2 , визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на 1/2 частку нерухомого майна ОСОБА_2 серії САА №756070 від 17.03.2004 року, виданого Качанівською сільською радою Підволочиського району Тернопільської області, покликаючись на наступне. Станом на 1991 рік у погосподарських книгах села Качанівка значиться домогосподарство ОСОБА_3 , який був головою двору і разом з ним проживали: ОСОБА_2 - дружина, ОСОБА_1 син. А тому частка позивача у будинковолодінні станом на 15 квітня 1991 рік становила 1/3, яку він відповідно до ст. 126 ЦК України від 1963 року - не втратив. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер, після чого позивач та мати успадкували у рівних частинах його частку. Тому, на думку представника, позивачу та відповідачу належить по 1/2 частці будинковолодіння АДРЕСА_2 . Разом з тим, 17.03.2004 року Качанівською сільською радою було видано свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 , на ім`я відповідача, де підставою зазначено рішення виконкому від 21.02.2001 року. Адвокат зазначає, що право власності ОСОБА_2 було визнано виконавчим комітетом за заявами громадян, що підтверджується випискою із рішення виконавчого комітету Качанівської сільської ради №4 від 21.02.2001 року. При цьому не були враховані обставини наявності у майні часток членів колгоспного двору і права позивача на частку в ньому. У зв`язку з порушенням прав позивача, просить визнати право власності на 1/2 частку будинковолодіння АДРЕСА_2 . Крім того, 26.02.21 року адвокатом подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просять про встановлення юридичного факту, а саме, що ОСОБА_1 є рідним сином ОСОБА_3 , покликаючись на розбіжності при оформленні батьком документів.

Ухвалою судді Підволочиського районного суду від 02.10.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій цивільній справі.

Ухвалою Підволочиського районного суду від 04.03.2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено цю справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Підволочиського районного суду від 27.04.2021 року позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на 1/2 частку нерухомого майна, - залишено без розгляду за клопотанням позивача.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кузьменко І.О. уточнений позов підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у ньому, та просила задоволити.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Колцуняк Ю.В. в судовому засіданні проти позову заперечував, вважав його безпідставним та просив відмовити в його задоволенні.

Відповідач в одному з попередніх судових засідань надавала пояснення, в яких зазначала, що будинок АДРЕСА_2 вона придбала за власні кошти за договором купівлі-продажу. Пояснила суду, що вони з чоловіком працювали у колгоспі та існує ще одне належне їх сім`ї будинковолодіння на цій же ж вулиці під №51, яке могло бути колгоспним двором. Щодо вимог позивача про встановлення юридичного факту ОСОБА_2 не заперечувала та підтвердила той факт, що ОСОБА_1 є рідним сином ОСОБА_3 .

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Підволочиської селищної об`єднаної територіальної громади в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без їх участі.

Свідки у справі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 підтвердили, що ОСОБА_3 в селі часом по батькові називали ОСОБА_6 . Зазначили, що ОСОБА_3 проживав спільно сім`єю з ОСОБА_2 та ОСОБА_7 був їхнім спільним сином. Крім того повідомили, що відповідач у справі придбала будинок в АДРЕСА_2 , однак № будинковолодіння вказати не змогли.

Свідок у справі ОСОБА_8 , яка є сестрою позивача та донькою відповідача, повідомила, що мати проживає за адресою АДРЕСА_2 , у будинку, який вона придбала у ОСОБА_9 , він є її власністю. Зазначила, що є ще один будинок, який належав її сім`ї в АДРЕСА_3 , який вона успадкувала після смерті батька, оскільки брат від своєї частки відмовився.

Допитаний судом свідок ОСОБА_10 , який був сільським головою с. Качанівка в період 1994-1998 років та 2000-2015 років, пояснив суду, що право власності в 2000 роках за особою визнавалося рішенням виконавчого комітету сільської ради на підставі заяви цієї особи.

Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що уточнений позов слід задоволити з наступних підстав.

Позивач у позові зазначає, що був членом колгоспного двору за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач ОСОБА_7 є сином відповідача у справі, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 23.01.1969 року Качанівською сільською Радою.

Очевидно, що будучи неповнолітнім, позивач проживав разом з батьками в с. Качанівка. Надалі він навчався та проходив військову службу: відповідно до копії диплома № НОМЕР_4 позивач з 01 вересня 1984 року до 16 липня 1987 року навчався у Львівському середньому ПТУ №26; згідно з копією військового квитка НОМЕР_5 , позивач з листопада 1987 року по 21 листопада 1990 року проходив військову службу та 12 грудня 1990 року зареєструвався у Качанівській сільській раді.

Відповідно до довідки №18/01-16, виданої 16.06.2020 року архівним відділом Підволочиської районної адміністрації, згідно погосподарських книг с. Качанівка господарство ОСОБА_2 станом на 1991 рік належало до колгоспного двору.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на 15.04.1991 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , в період з 01.01.1979 року до 01.06.1992 року, вона також була зареєстрована за цією ж адресою, що вбачається з довідки №03-911/15-18, виданої 22.08.2022 року Підволочиською селищною радою. Що також підтверджується копією 12 сторінки паспорта громадянина України ОСОБА_2 серії НОМЕР_6 , з якої вбачається, що відповідач з 13.07.1979 року проживала в АДРЕСА_2 .

Представником відповідача надано суду копію довідки про право колгоспного двору від 15.08.1991 року №327, виданої за підписами голів виконкому Качанівської сільської ради та колгоспу «Прогрес», голові колгоспного двору ОСОБА_2 , в тому, що згідно із записом у по господарській книзі №6 за цим двором значиться житловий будинок, що знаходиться в с. Качанівка Підволочиського району Тернопільської області. Будинок загальною площею 68 кв.м, жилою площею 42 кв.м., цегляний, критий жестю, побудований 1932 року. Будинок розташований на землі, закріпленій за сільською Радою, площею 0,31 га. Колгоспний двір складається з ОСОБА_2 , інших членів не зазначено.

Отже, судом встановлено, що до 15.04.1991 року домогосподарство, що знаходиться по АДРЕСА_2 , відносилося до категорії колгоспних дворів, в якому була зареєстрована відповідач - ОСОБА_2 , оскільки відповідно до зазначеного вище, відповідач проживала за цією адресою з 1979 року.

Відомості щодо місця реєстрації ОСОБА_1 у Підволочиській селищній раді відсутні. Разом з тим, з копії 11 сторінки паспорта громадянина України ОСОБА_1 серії НОМЕР_7 , вбачається, що позивач з 25.11.1997 року проживав в АДРЕСА_2 він зареєстрований з 24.04.2004 року.

Таким чином, позивач проживав з відповідачем, що підтверджується, як поясненнями сторін, свідків, так і матеріалами справи.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Особам, які вибули з членів двору, але невтратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до ст.ст. 120, 123 ЦК УPCP, ОСОБА_2 , як голова колгоспного двору та ОСОБА_1 , як член колгоспного двору (враховуючи час навчання та військової служби), мали право на рівні частки домогосподарства по АДРЕСА_2 , яке відносилось до майна колгоспного двору та збереглося по теперішній час.

За вказаних обставин, виходячи з положень ст. 123 ЦК УРСР, кожен з членів колгоспного двору домоволодіння по АДРЕСА_2 , а відповідач ОСОБА_2 та її син ОСОБА_1 , станом на день набрання чинності ЗУ «Про власність» 15.04.1991 року мав рівні долі у колгоспному дворі, тобто по 1/2 частці домоволодіння кожен.

Суд звертає особливу увагу на те, що позивач у позові зазначає, що однією з підстав набуття ним права власності на 1/2 частку будинковолодіння є спадкування після смерті батька, однак суду не надано достатніх доказів того, що батько був членом колгоспного двору за адресою: АДРЕСА_2 . Проте, судом встановлено, що позивач був членом колгоспного двору та мав частку у ньому, що описано судом вище.

Разом з тим, 17.03.2004 року Качанівською сільською радою Підволочиського району на підставі рішення виконкому №4 від 21.02.2001 року, всупереч нормам чинного законодавства, було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, відповідно до якого право власності на садибу (житловий будинок, площею 42,7 кв.м, житловою площею 18,0 кв., літня кухня-стодола з підвалом; вбиральня) за адресою: АДРЕСА_2 , було визнано в цілому за одним із членів даного колгоспного двору - ОСОБА_2 .

Відповідно до наданої Державним нотаріальним архівом, на запит суду, копії Рішення №4 від 21.02.2001 року виконавчого комітету Качанівської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області, виконавчий комітет, розглянувши питання про визнання факту права власності на житлові будинки в селі Качанівка, вирішив визнати факт права власності на житлові будинки жителів с. Качанівка з присвоєнням їм номерів. В копії додатку до цього рішення зазначено, що по АДРЕСА_2 визнано за ОСОБА_2 , а будинок АДРЕСА_3 за ОСОБА_3 .

Однак, ОСОБА_2 та її представник стверджували, що будинок АДРЕСА_2 було придбано відповідачем, на підтвердження чого, представником відповідача суду надано договір купівлі-продажу, укладений 25.12.1991 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Підволочиської державної нотаріальної контори за реєстровим №2535. Відповідно до умов договору, ОСОБА_11 продав, а ОСОБА_2 купила належний ОСОБА_11 жилий будинок, жилою площею 20,0 кв.м, в с. Качанівка Підволочиського району. Цей будинок належав ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 31.05.1991 року, та на підставі довідки №429 від 06.12.1991 року.

На запит суду, Державним нотаріальним архівом надано довідку про право колгоспного двору №429 від 06.12.1991 року, яка видана за підписом голови виконкому Качанівської сільської ради, голові колгоспного двору Плешко М.І. в тому, що згідно із записом у по господарській книзі №10 за цим двором значиться цілий житловий будинок, що знаходиться в с. Качанівка Підволочиського району Тернопільської області. Будинок загальною площею 30 кв.м, жилою площею 20 кв.м., стіни із глини, критий желізом, побудований 1898 року. Зазначено, що набувачу будинку - ОСОБА_2 , надається присадибна ділянка, площею 0,18 га. Відповідно до наданої архівом копії договору купівлі-продажу від 31.05.1991 року, ОСОБА_11 купив у ОСОБА_12 жилий будинок, жилою площею 29, кв.м, і надвірну будівлю сарай. ОСОБА_12 цей будинок належав на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Отже, судом встановлено, що відповідач дійсно придбала житловий будинок в с. Качанівка, однак, з досліджених судом документів неможливо встановити його № та вулицю, на якій він знаходиться. Аналогічно з інвентарних справ, наданих БТІ Підволочиського району на житлові будинки АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , неможливо встановити чи хоча б один з цих будинків є тим, який придбала ОСОБА_2 , оскільки площі будинків, технічні характеристики та роки їх побудови різняться.

Слід відзначити, що адвокат Кузьменко І.О. надала суду копію рішення виконавчого комітету Качанівської сільської ради від21.02.2001 року №4, яким за відповідачем визнано право власності на будинок АДРЕСА_4 .

Отже, окрім пояснень відповідача та показів її доньки, які спростовуються письмовими матеріалами справи, більше нічим не підтверджено те, що саме будинок АДРЕСА_2 було прибдано відповідачем. Показання інших свідків у справі також не підтвердили № будинку. Інших доказів суду не надано.

Щодо покликань відповідача та її представника, що колгоспним двором був будинок АДРЕСА_3 , то, відповідно до довідки №17/01-16, виданої 16.06.2020 року архівним відділом Підволочиської районної адміністрації, станом на 1991 рік у с. Качанівка у домогосподарстві ОСОБА_3 1932 р.н., де він був головою двору, разом проживали його дружина ОСОБА_2 , 1935 р.н., та син ОСОБА_7 , 1969 р.н.

Як вбачається з копії витягу з погосподарської книги (долучена до матеріалів позовної заяви) фонд №93, виданої архівним відділом Підволочиської районної адміністрації за №22/01-16 від 04.08.2020 року, протягом 1983-1985 років, у колгоспному дворі, де головою був ОСОБА_3 , який працював в колгоспі «Прогрес» з 1983 р. по 1985 р., спільно проживали голова двору разом з сім`єю: дружиною ОСОБА_2 , яка працювала в колгоспі «Прогрес» з 1983 р. по 1985 р., донькою ОСОБА_8 , яка у 1984 році вибула на навчання в м. Тернопіль, сином ОСОБА_1 , який у 1984 році вибув на навчання у м. Львів.

Відповідно до інформації №783, виданої 15.08.2022 року Архівним відділом Тернопільської районної військової адміністрації, згідно погосподарських книг с. Качанівка станом на 15.04.1991 року значиться господарство ОСОБА_3 , 1939 р.н., який працював в колгоспі «Прогрес» з 1992 р. до 1994 р., суспільна група господарства колгоспний двір. Назва вулиці та номер будинку не значаться. Разом з ним проживали: ОСОБА_2 , 1935 р.н., дружина, ОСОБА_7 , 1969 р.н., син, який працював в колгоспі «Прогрес» з 1992 р. до 1994 р. Аналогічну інформацію 01.09.2022 року надано адвокату Кузьменко І.О. на її запит.

Згідно з свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_8 , виданим повторно 12.08.2020 року Підволочиським районним ВДРАЦС Південно-Західного міжрегіонального управління МЮ (м Івано-Франківськ), ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 , його донька ОСОБА_13 успадкувала будинок АДРЕСА_3 , інші спадкоємці за законом дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_1 від спадщини відмовилися, що вбачається з рішення Підволочиського районного суду №2-602/09р. від 27.11.2009 року, яке міститься в інвентарній справі БТІ Підволочиського району №54 на будинковолодіння АДРЕСА_3 , а також підтверджується матеріалами спадкової справи №28, заведеної 26.01.2007 року Підволочиською державною нотаріальною конторою, після смерті ОСОБА_3 .

Аналізом зазначених вище документів, з урахуванням рішення Підволочиського районного суду №2-602/09р. від 27.11.2009 року, враховуючи заявлену вимогу позивача, судом не встановлено, що саме будинок АДРЕСА_3 був колгоспним двором, частку в якому мав позивач.

Вирішуючи цей спір, суд виходить з того, що у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.2005 року № 20 роз`яснено, що положення ст. ст. 17, 18 ЗУ «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Враховуючи вказані вище норми та підтвердження членства позивача в цьому дворогосподарстві станом на 15.04.1991 року на правах члена колишнього колгоспного двору, частка такого в даному дворі як співвласника колишнього члена колгоспного двору становить 1/2.

Таким чином, видача Качанівською сільською радою Підволочиського району свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.03.2004 року, тільки на ім`я ОСОБА_2 , як одного члена та голови колгоспного двору, порушує право власності позивача ОСОБА_1 , оскільки фактично за таких обставин його було позбавлено власної на 1/2 частку даного домоволодіння, як колишнього члена цього колгоспного двору.

Аналізом правовстановлюючих документів судом встановлено, що Качанівська сільська рада Підволочиського району невірно виходила з того, що все нерухоме майно колишнього колгоспного двору, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , належало тільки відповідачу, як його приватному одноосібному власнику. Такий висновок є помилковим, так як суперечить вимогам ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР.

Згідно з ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорююється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Щодо вимог позивача про встановлення юридичного факту того, що запис у свідоцтві про народження ОСОБА_1 № НОМЕР_9 , виданому 23 січня 1969 року Качанівською сільською радою щодо батька « ОСОБА_3 » відносився до ОСОБА_3 , тобто що він, ОСОБА_7 є рідним сином « ОСОБА_3 », то суд зазначає, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_10 , батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зазначений ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_2 , місце реєстрації Качанівська сільська рада; відповідно до витягу з ДРАЦСГ №0 від 01.10.2020 року, 21.04.1966 року зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_14 , якій після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище « ОСОБА_15 »; у пенсійному посвідченні № НОМЕР_11 , батько позивача значиться як ОСОБА_3 ; згідно з свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 . Разом з тим, у довідках , які видавалися Качанівською сільською радою ОСОБА_16 по батькові записаний як ОСОБА_6 . Відповідач такі вимоги визнала повністю та зазначила, що ОСОБА_7 є дійсно сином ОСОБА_3 , інколи в селі Михайла по батькові називали ОСОБА_6 . Свідки в суді також підтвердили ці факти, зокрема, сестра ОСОБА_8 зазначила, що те, що ОСОБА_7 є сином ОСОБА_3 ніколи ніким не оспорювалося. Такі вимоги базуються на нормах закону, а тому підстав для відмови суд не знаходить.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає заяви про встановлення факту родинних відносин.

В п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року з наступними змінами «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» значиться, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень.

За вказаних обставин, суд вважає обґрунтованим звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права у обраний ним спосіб, що повністю відповідає вимогам ст. 16 ЦК України та ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. У зв`язку із чим, позов слід задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,бути законним і обґрунтованим.

Виходячи з змісту ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, представником позивача було подано клопотання про повернення частини сплаченого судового збору, яке суд вважає необґрунтованим, оскільки позивач подав позов (заяву про збільшення позовних вимог), а не заяву в порядку окремого провадження та ці вимоги розглядалися у позовному провадженні. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Керуючись ст.ст. 2-13, 19, 77-80, 141, 258, 259, 263-265, 293, 315 ЦПК України, ст.ст. 13, 16, 319, 328, 391, 392 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Підволочиська селищна об`єднана територіальна громада, про визнання права власності на частку будинковолодіння та встановлення юридичного факту задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на 1/2 частку садиби АДРЕСА_2 , до якої належать: житловий будинок, загальною площею 42,7 кв.м., літня кухня-стодола з підвалом, площею, 72, 8 кв.м., вбиральня, площею 1,2 кв.м., як за членом колгоспного двору.

Встановити юридичний факт того, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є рідним сином ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 1748 (одна тисяча сімсот сорок вісім) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.Б. Сидорак