Справа № 524/4869/22
Провадження №2/524/3246/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2022 року

Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі:

головуючого судді Гончаренка В.О.

секретар судового засідання Топчій Т.С.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань Автозаводського районного суду м. Кременчука цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до Кременчуцької міської ради, третя особа: Перша кременчуцька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

встановив:

Позивачі звернулися до суду з позовом до Кременчуцької міської ради, третя особа: Перша кременчуцька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Вказаний позов мотивовано тим, що батькові позивачів ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору міни нерухомого майна від 29.07.1998 року, посвідченого Кременчуцького товарною біржею і зареєстрованого в КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації», належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачі є єдиними спадкоємцями за заповітом та звернулися до Першої кременчуцької державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на вказану квартиру. Нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Підставою для відмови стало те, що вказаний договір міни нерухомого майна від 29.07.1998 року посвідчений Кременчуцького товарною біржею. Посвідчення в нотаріальному порядку договору купівлі-продажу неможливе і не вимагалося чинним на час укладення договору законодавством. На підставі викладеного позивачі просять визнати за ними по Ѕ право власності на вказану квартиру в порядку спадкування за заповітом після смерті батька.

У судове засідання представник позивачів, адвокат Єромоленко О.В., подав заяву про розгляд справи у відсутність представника та позивачів, позовну заяву підтримав у повному обсязі, просив задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомив.

Представник третьої особи, Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори, у судове засідання не з`явився, подала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Дослідивши наявні у справі матеріали, суд дійшов наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.07.1998 року між ОСОБА_3 , з одного боку, та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , з іншого боку, було укладено договір міни на Кременчуцькій товарній біржі. Згідно договору ОСОБА_3 передав 3/5 частини житлового будинку, площею 37,6 кв.м. по АДРЕСА_2 в обмін на квартиру АДРЕСА_3 , житловою площею 47,3 кв.м., загальною площею 83,2 кв.м.

Даний договір зареєстрований в КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» в книзі М-2, реєстраційний № 314.

Договір від імені неповнолітніх дітей, співвласників майна, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому виповнилось 14 років на час підписання договору міни та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якому виповнилось 12 років на час підписання договору міни, підписала ОСОБА_4 .

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема і щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно заповіту від 22.04.2021 року, посвідченого державним нотаріусом Першої кременчуцької державної нотаріальної контори Власенко Н.В., ОСОБА_3 заповів своє майно ОСОБА_1 і ОСОБА_2

18 січня 2022 року державним нотаріусом Першої кременчуцької державної нотаріальної контори постановою було відмовлено позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Підставою відмови стало те, що договір міни було укладено від імені неповнолітніх дітей без отримання дозволу органу опіки та піклування та без перевірки відсутності порушення прав малолітніх при здійсненні обміну вищевказаної квартири.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону в указаній частині справи рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (стаття 1218 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (стаття 1268 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (стаття 1296 ЦК України).

Відповідно до Розділу ІІ глави 10 пунктів 4.12, 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів; видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Таким чином, для оформлення права на спадщину та видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину у вигляді нерухомого майна (квартири), спадкоємець повинен надати нотаріусу оригінал правовстановлюючого документа, який підтверджує, що на момент смерті спадкодавцю належала ця нерухомість (квартира).

Відповідно до ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст.5 ЦК України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До того ж пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06 листопада 2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у липні 1998 року, для їх врегулювання слід застосовувати законодавство та норми ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року (з наступними змінами та доповненнями), товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, ст.2 зазначеного Закону України встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів.

Отже, товарна біржа - це оптовий, регулярно діючий ринок, де відбувається торгівля сировиною, матеріалами, іншими товарами, допущеними до обігу на біржі, створений для зручності здійснення комерційної діяльності юридичними та фізичними особами, які, в свою чергу, повинні бути обов`язково зареєстрованими відповідною біржею як її учасники.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

Статтею 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) була передбачена обов`язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми.

Частиною 2 ст.47 ЦК УРСР(в редакції 1963 року) передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною.

При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов`язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України за №3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його частини.

Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК України, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Також відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Лише якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Таким чином, враховуючи, що біржова угода не була посвідчена нотаріально та натепер вирішити вказане питання іншим шляхом неможливо, то позивачі дійсно позбавлені можливості у повній мірі оформити свої спадкові права, є всі підстави для розгляду питання про визнання вказаного договору дійсним.

Відповідно до ст. ст. 241, 242 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. До договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (в редакції від 1963 року), що діяв на час укладення спірного правочину, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Також договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає подальшій реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Окрім цього, відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Згідно зі ст. 78 КпШС УРСР, що був чинний на час укладення спірного договору якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування. Останні відповідно до ч. 4 ст. 129 КпШС УРСР затверджуються у порядку, встановлюваному Кабінетом Міністрів України. Згідно з ст. 145 КпШС УРСР та п. 4.7. Правил опіки та піклування, зареєстрованих від 17 червня 1999 року, опікун не має права без дозволу органів опіки та піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладання, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами є договори, що вимагають нотаріального засвідчення та спеціальної реєстрації, про відмову від майнових прав, які належать підопічному, поділ майна, поділ, обмін та продаж житлової площі, а також видача письмових зобов`язань тощо. Органи опіки та піклування мають право, якщо це потрібно для захисту інтересів підопічних, обмежувати право одного з батьків або опікуна (піклувальника) розпоряджатися вкладом, внесеним будь-ким на ім`я підопічного.

Відповідно до п.31 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14.06.1994, угоди за неповнолітніх, які не досягли 15 років, а також від імені громадян, визнаних у судовому порядку недієздатними, вчиняють батьки, усиновителі або опікуни (статті 14, 16 Цивільного кодексу. Нотаріуси вимагають дозвіл органу опіки і піклування на право опікуна укладати, а піклувальника давати згоду на вчинення від імені підопічного угод, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами є договори, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації про відчуження майна, належного неповнолітнім, відмова від належних підопічному прав, поділ майна, поділ або обмін жилої площі, видача письмових зобов`язань тощо. Питання про дозвіл на право опікуна вчиняти, а піклувальника давати згоду на вчинення від імені підопічного угод вирішує орган опіки і піклування шляхом прийняття відповідного рішення. Опікун і піклувальник, їх дружини (чоловік або дружина) та близькі родичі не вправі представляти осіб, які перебувають у них під опікою і піклуванням, при укладенні угод між підопічними і чоловіком або дружиною опікуна чи піклувальника та їх близькими родичами. Опікун і піклувальник не вправі здійснювати дарування від імені підопічного, а також зобов`язуватись від його імені порукою (стаття 146 Кодексу про шлюб та сім'ю ). Правила, викладені в абзацах сьомому-одинадцятому цього пункту, поширюються і на угоди, що укладаються батьками (усиновителями) як опікунами чи піклувальниками своїх неповнолітніх дітей (стаття 78 Кодексу про шлюб та сім'ю).

Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини і зазначені норми права, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 не мала права укладати договір міни від імені неповнолітніх дітей, співвласників майна, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки орган опіки і піклування не надавав їй відповідний дозвіл на право укладати такий договір. Також суду не надано будь-яких доказів, які підтверджують повноваження ОСОБА_4 на укладення спірного договору від імені ОСОБА_7 і ОСОБА_8 . Таким чином, суд дійшов висновку про те, що при укладені договору міни були порушені права неповнолітніх дітей, у зв`язку з цим такий договір не може бути безумовною підставою для виникнення права власності у спадкодавців ОСОБА_3 .

Також суду не було надано доказів того, що сторони оспорюваного договору, у тому числі неповнолітні, на момент укладення договору були членами Кременчуцької товарної біржі. Водночас відповідно до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов, одна з яких зокрема вимагає щоб учасники договору були членами біржі. Членами товарної біржі відповідно до ст. 8 цього ж закону є засновники, а також прийняті до її складу згідно із статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні і фізичні особи. Тобто неповнолітні особи не могли бути членом товарної біржі. Тому вказаний договір міни не відповідав вимогам п ч.1 ст.15 Закону України «Про товарну біржу».

Також суд звертає увагу, що при укладенні договору міни ОСОБА_3 надав 3/5 частини житлового будинку, житловою площею 37,6 кв.м. в обмін на квартиру, яка належала на праві співвласності у тому числі і двом неповнолітнім дітям, житловою площею 47,3 кв.м., загальною площею 83,2 кв.м., тобто в результаті договору міни відбулось зменшення житлової площі, належної неповнолітнім.

Отже, на думку суду, позов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 невірно поданий тільки до Кременчуцької міської ради і з вимогами про визнання права власності. Враховуючи досліджені обставини, належними відповідачами за вказаним позовом повинні бути інші учасники договору міни та для визнання права власності необхідно встановлювати спочатку дійсність спірного договору міни, що у даному складі учасників судового розгляду не вбачається можливим.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У ч.1 ст. 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Водночас в межах заявлених позовних вимог, суд не вбачає можливим вирішити питання про залучення інших співвідповідачів без відповідної заяви позивача та про визнання права власності на вказану квартиру за позивачами за наявності ознак спірності договору міни, на підставі якого виникло право власності на квартиру у спадкодавця.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1, 2, 10, 12, 13, 76-81, 258, 259, 263-265, 353, 354 ЦПК України, суд -

ухвалив:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до Кременчуцької міської ради, третя особа: Перша кременчуцька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Гончаренко