Справа №333/1599/22
Провадження №2/333/2356/22
рішення

Іменем України

18 серпня 2022 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Холода Р.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Косолап А.С., відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя,в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 50 512,91 грн.,-

встановив:

03.05.2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 50 512 грн. 91 коп., отримані ОСОБА_1 без достатньої правової підстави.

У своєму позові ОСОБА_2 посилається на те, що він 27.04.2022 року при перегляді виписки в системі віддаленого обслуговування «Приват24» довідався, що з його карткового рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_3 був здійснений платіж на користь ОСОБА_1 на суму 1940,20 доларів США. Кошти були зараховані на картковий рахунок, відркитий на імя відповідача в АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_4 згідно квитанції №Р24А від 21.06.2017 року, призначення платежу: «Перевод на карту «ПриватБанк», відправник: ОСОБА_2 .

Даний платіж був перерахований помилково через систему віддаленого обслуговування (мобільний додаток «Приват 24») АТ КБ «ПриватБанк», так як позивач планував перерахувати дані кошти на власний валютний картковий рахунок в АТ «ПриватБанк» № НОМЕР_5 як «Переказ особистих коштів» (угода №SAMDN7096 від 11.06.2016 року), але помилився в реквізитах, вказав платіж з невірним номером карти.

Доказом, що платіж був здійснений є наявність відповідної квитанції. Доказом того, що це відбулося помилково є наявність у позивача відповідного власного карткового рахунку та той факт, що позивач з відповідачем не знайомі, ніяких цивільно-правових угод між ними не було, ніяких правочинів між ними не укладалося, домовленостей про перерахунок коштів між ними також не здійснювалося.

Згідно довідки, виданої АТ КБ «ПриватБанк» офіційний курс долара США станом на дату проведення платежу складав 26,0349 грн. за 1 долар США, тому сума стягнення безпідставно набутих коштів складає 50 512 грн. 91 коп.

В даному випадку ОСОБА_1 , який набув майно та зберігав у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язаний повернути це майно, тому позивач просить суд задовольнити його позов.

Ухвалою від 03.06.2022 року суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, а також відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України вирішив розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження.

04.07.2022 року до суду надійшов відзив ОСОБА_1 на позовну заяву, в якому останній зазначив, що ОСОБА_2 у своїй позовній заяві зазначає, що 27.04.2022 року (майже через п`ять років після здійснення грошового переказу) він дізнався про те, що 21.06.2017 року перерахував на картковий рахунок відповідача через мобільний додаток «Приват24» 1940,20 доларів США і вказаний платіж був здійснений ним помилково, оскільки нібито в дійсності він мав намір перерахувати зазначені кошти на свій власний валютний картковий рахунок, відкритий в АТ «КБ «Приватбанк» № НОМЕР_5 .

Однак вказані доводи щодо помилковості перерахування зазначених коштів не підтверджені жодним належним доказом, а саме: платіж був здійснений через особистий мобільний додаток «Приват24», тобто добровільно. Отже, перед перерахуванням вказаних грошових коштів ОСОБА_2 мав можливість пересвідчуватися кому і скільки він відправляє грошей, оскільки зазначений додаток передбачає зазначену функцію для осіб, які є клієнтами ПАТ «КБ ПриватБанк». Крім того, номер карткового рахунку відповідача та номер валютного карткового рахунку позивача в АТ «КБ «Приватбанк» відрізняються як початковими так і кінцевими цифрами та жодним чином не співпадають, а тому твердження ОСОБА_2 про помилковість здійснення вказаного платежу є на його думку абсурдним та таким, що не підтверджується доказами. Також, позивачем до позовної заяви було надано довідку АТ «КБ» Приватбанк» про наявність валютного карткового рахунку, на який він нібито мав намір переслати грошові кошти, однак довідка не містить жодних даних про те, коли цей рахунок був відкритий на ім`я ОСОБА_2 і чи існував він взагалі в момент здійснення відповідного переказу.

Отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Він у момент настання події, яку описує позивач у позовній заяві працював на посаді директора ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «Рассвет»», що підтверджується копією трудової книжки.

Вказане підприємство є відомим у м. Запоріжжі і основною його господарською діяльністю на той час була реалізація та доставка різного виду будівельної продукції, інертних будівельних матеріалів тощо. В процесі здійснення своєї трудової діяльності, він як директор Товариства, ввів таку практику, що деякі не місцеві клієнти, які замовляли нашу продукцію або послуги по доставці і бажали розрахуватись за ці послуги готівкою але не мали змоги, оплачували ці послуги на мою особисту банківську картку. У подальшому, відповідач знімав вказані грошові кошти готівкою у банкiвськiй установі і здавав їх в касу підприємства. Така практика була не поодинока про що свідчать виписки по картковому рахунку позивача. Він з впевненістю може заявити суду, що грошовий переказ, який є предметом спору, був здійснений ОСОБА_2 на картковий рахунок відповідача не помилково, а добровільно і свідомо у якості оплати послуг/товарів, що здійснювало та надавало на той період ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «РАССВЕТ»»

Таким чином з наведеного вбачається, що платіж здійснений 21.06.2017 року позивачем на його користь не має ознак безпідставності, оскільки він отримав вказані грошові кошти від ОСОБА_2 в якості оплати за товари/послуги поставлені/здійсненi підприємством, де він працював директором.

Крім того, на думку відповідача, ОСОБА_2 намагається шляхом подачі до суду необґрунтованої позовної заяви з надуманими підставами ввести суд в оману. Так, в реєстрі судових рішень він разом із своїми представниками знайшов кілька справ, в яких ОСОБА_2 є позивачем та також помилково відправив грошові кошти.

За таких обставин, відповідач просив відмовити у задоволенні позову.

11.07.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив відповідача, в якій ОСОБА_2 зазначив, що з довідки, наданій АТ «КБ «ПриватБанк», чітко вказано, що його договір карткового рахунку був відкритий 11.06.2016 року і існував на момент переведення коштів згідно квитанції Р24А від 21.06.2017 року.

Згідно виписок, наданих ОСОБА_1 до відзиву, сума надходжень грошових коштів на його особисту картку НОМЕР_4 (виписка від 28.06.2022 року) за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року склала 615 929, 19 грн., (виписка від 29.06.2022 року) за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року склала 1 510 330, 38 грн. Зазначені виписки сформовані лише по надходженню, витратні операції в ній відсутні, отже доказу, що відповідач знімав вказані грошові кошти готівкою і здавав їх в касу підприємства, відсутні.

На його думку, ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву не навів жодного доказу законної підстави зберігати та розпоряджатися майном позивача, а саме: грошовими коштами у розмірі 50 512 грн. 91 коп., що були зараховані на картковий рахунок, відкритий на ім`я відповідача, а спростовує лише помилкове перерахування коштів, що не є підставою для відмови у позові про безпідставне отримання коштів.

Вважає, що строки позовної давності не сплили, так як про своє порушення він фактично дізнався 27.04.2022 року, після того як АТ «КБ «ПриватБанк» надав відповідь про неможливість повернення перерахованих ним грошових коштів та отримання консультативної відповіді і відділені банку, що даний спір вирішується лише у судовому порядку. Крім того, закінчення строку позовної давності припадає на строк дії карантину у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби COVID-19.

У судове засідання, призначене на 18.08.2022 року, позивач не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи. До суду надав заяву, в якій просить суд провести судовий розгляд по цій справі без його участі, на підставі наявних доказів та задовольнити позов у повному обсязі.

ОСОБА_1 під час судового розгляду заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , посилаючись на заперечення, викладені у його відзиві. Додатково зазначив, що вважає поданий ОСОБА_2 позов, шахрайськими діями останнього. Не заперечує щодо отримання вказаних у позові грошових коштів від ОСОБА_2 , але вказує, що це була оплата за надані послуги товариством, де він був директором (ТОВ «Рассвет»). За давністю подій не пам`ятає за які саме послуги були перераховані грошові кошти.

Вислухавши доводи відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 21.06.2017 року в системі віддаленого обслуговування «Приват24» зі свого карткового рахунку, відкритого в АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_3 здійснив перевод грошових коштів на картковий рахунок, відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_1 у сумі 1940,20 доларів США, що підтверджується квитанцією №Р24А від 21.06.2017 року.

Вказаний перевод грошових коштів не заперечує і відповідач.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності речово-правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.09.2018 року у справі №154/948/16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 зроблено висновок, що "положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали".

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що "предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України".

Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте.

Положеннями ст.ст. 76,81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

В даному випадку відповідачем, вважаю, що не вдалося надати суду належні докази, які б свідчили про набуття грошових коштів у сумі 1940,20 доларів США (перерахованих ОСОБА_2 ) на правовій підставі, передбаченої законом або угодою.

Посилання ОСОБА_1 на той факт, що він на момент переводу йому грошових коштів перебував на посаді директора ТОВ «Рассвет» не свідчить про те, що переведені позивачем гроші стосувалися господарської діяльності вказаного підприємства (відсутні відповідні договори, акти виконаних робіт тощо).

Водночас, вважаю за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , враховуючи пропуск останнім строку позовної давності.

Відповідач у своєму відзові на позовну заяву просив суд застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

До суду ОСОБА_2 звернувся із позовної заявою 03.05.2022 року за допомогою електронної пошти.

Про своє порушене право, на думку суду, позивач довідався у день переводу грошових коштів, тобто 21.06.2017 року. Інших дат, які б вказували на те, порушення припинилося в інший час, позивач не наводить (тобто день, коли можливо відпали правові підстави для утримання ОСОБА_1 грошових коштів).

Суд критично відноситься до твердження ОСОБА_2 , що про порушене право він дізнався фактично 27.04.2022 року з відповіді АТ «КБ «ПриватБанк», так як про перевід грошових коштів позивач, враховуючи встановлений у нього додаток «Приват24», міг дізнатися кожного дня, починаючи з дня переводу таких грошових коштів. Вважаю, що сума у розмірі 1 940,20 доларів США не є мінливою, про зникнення якої неможливо помітити зі свого рахунку. Крім того, цю суму, зі слів позивача він мав би зарахувати на свій картковий рахунок.

Доводи ОСОБА_2 про пропуск позовної давності через дію карантину у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби COVID-19, суд також не приймає до уваги, так як позов навіть під час дії карантину можливо було подати у той спосіб, який використав позивач при подачі цієї позовної заяви, а саме: шляхом електронної пошти.

Керуючись ст.ст. 256, 257, 264, 1212, 1213 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76, 81, 141, 280, 289 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 50 512,91 грн. - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складено 23.08.2022 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя Р.С. Холод