Справа № 305/2170/21
Провадження по справі № 2/305/215/22
РІШЕННЯ
28.09.2022. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:
головуючої судді Марусяк М.О.
секретаря судового засідання Вербещука В.А.
за участю представника позивачів ОСОБА_1
представника третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Рахівського районного нотаріального округу Маріна Алла Степанівна про розірвання договору дарування,-
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору дарування.
Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Марусяк М.О. від 24.12.2021 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 21.01.2022. Надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву. Залучено до участі у розгляді справи приватного нотаріуса Рахівського районного нотаріального округу Маріна Аллу Степанівну, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Ухвалою суду від 21.01.2022 витребувано від приватного нотаріуса Рахівського районного нотаріального округу Маріна Алли Степанівни, оригінал для огляду в суді та належним чином завірену копію договору дарування за №807 від 06.07.2021.
22.02.2022, представником відповідача ОСОБА_2 , адвокатом Магей І.В. подано відзив на позов.
У відзиві представник відповідача, адвокат Магей І.В. вважає позовні вимоги безпідставними, необгрунтованими і такими що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Наведені позивачами доводи у позовній заяві є повністю голослівними, надуманими і такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки продиктовані позивачам іншими родичами, які, по зрозумілих причинах, через свою меркантильність, бажають маніпулювати позивачами і фактично стали ініціаторами даної позовної заяви про розірвання добровільно і без будь-якого примусу укладеного договору дарування. Пунктом 3.2. оспорюваного договору дарквання чітко визначено підстави та умови його розірвання. Позивачами не наведено жодних підстав його розірвання, що мають істотне значення. При укладенні оспорюваного договору дарування позивачі і відповідач, як сторони договору, підтвердили, що договір не носить характеру мнимої чи удаваної угоди і засвідчили, що зміст цього договору їм нотаріусом роз`яснено у повному обсязі і прочитано сторонам особисто. Договір дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального, і сторонам зрозуміла суть цього правочину. Вважає, що позивачами не надано жодного доказу того, що мали місце певні обставини, передбачені законом, які можуть служити підставами та умовами розірвання договору дарування, тому не довели ці обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог. В тому числі не довели обставину, що воля обох сторін правочину була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж тих, що виникли між сторонами на момент укладення оспорюваного договору дарування. Тому у задоволенні позову слід відмовити.
Ухвалою суду від 05.05.2022 підготовче провадження по справі закрито. Справу призначено до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивачів, адвокат Репарюк О.В. позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, наведені в позовній заяві. На задоволенні позову наполягає.
Відповідач, ОСОБА_2 в судовому засіданні зазначила, що вона поверне позивачам будинок за умови, що вони повернуть їй гроші. Вирішення справи залишає на розсуд суду.
Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору: приватного нотаріуса Рахівського районного нотаріального округу Маріна Алли Степанівни, адвокат Поштак Ю.С., в судовому засіданні зазначила, що відсутні підстави для задоволення позову. Зокрема, сторонам правочину, що є предметом позову, було роз`яснено суть договору дарування та наслідки його укладання, тому позов вважає безпідставним і просить відмовити у його задоволенні.
Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, приходить до наступного висновку.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Виходячи зі змісту ст.203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Пред`являючи позов до суду, позивачі посилаються на те, що відповідач ОСОБА_2 , яка являється їх дочкою, під час укладення оспорюваного договору, ввела їх в оману. Зокрема вони думали, що укладають договір довічного утримання, а не договір дарування.
З дослідженого в судовому засіданні договору дарування вбачається, що у пункті 3.2 Договору передбачено підстави за яких Дарувальники мають право вимагати розірвання договору дарування. Зокрема, якщо:
- Обдаровувана умисно вчинила злочин проти життя, здоров`я, власності ОСОБА_6 , їх дітей, або умисне вбивство Дарувальника;
- Обдаровувана створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для Дарувальникавелику майнову цінність;
- внаслідок недбалого ставлення Обдаровуваної до речі, що становить історичну, наукову, культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена;
- на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим.
При цьому, позивачами та їх представником не надано жодних доказів, які б підтверджували, що наявні підстави для розірвання договору дарування передбачені пунктом 3.2 договору дарування.
Щодо посилання позивачів на удаваність правочину, судом встановлено наступне.
Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Верховний Суд України у пункті 25 Постанови Пленуму від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ж тих, що передбачені удаваним правочином.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто, сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.
З дослідженої в судовому засіданні карти пам`яті USB, на якій відображено відеозапис під час укладення оспорюваного правочину, судом встановлено, щопозивачі і відповідач, як сторони договору, підтвердили, що договір не носить характеру мнимої чи удаваної угоди. Договір дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Приватним нотаріусом роз`яснено у повному обсязі і прочитано сторонам суть договору дарування та наслідки його укладання.
У зв`язку з наведеним суд вважає, що між сторонами укладено саме договір дарування, а не договір довічного утримання.
За змістом ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Протоколом №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на вільне володіння майном. Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу зробити висновок про те, що: власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь-які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним.
Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Пленум Верховного Суду України в пунктах 19 та 20 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що відповідно до статей 229 - 233 Цивільного кодексу України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі, неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
У постановах Верховного Суду України від 8 квітня, 13 травня, 10 червня 2015 року, 30 березня, 13 квітня 2016 року, 12 жовтня 2016 року містяться праві висновки відповідно до яких не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.
При розгляді цивільної справи, суд, керується положеннями статей 77-79 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
У відповідності до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Керуючись положеннями статті 89 ЦПК України суд, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегіть встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У відповідності до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
В силу приписів статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивачами та їх представником не доведено, а судом не здобуто належних доказів, що відповідач ОСОБА_2 ввела в оману позивачів, натомість в судовому засіданні встановлено, що договір дарування житлового будинку, що є предметом позову, відповідає положенням ст.203 ЦК України, він укладений згідно з нормами чинного законодавства, дієздатними особами, на підставі вільного волевиявлення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в належній процесуальній формі, сторони під час укладення договору усвідомлювали правову природу такого договору та настання юридичних наслідків, договір не суперечить правам та інтересам інших осіб, договір дарування житлового будинку був підписаний позивачами без застережень. Також, позивачі не довели наявності обставин, які б вказували на помилку - неправильне сприйняття ними фактичних обставин правочину, що б вплинуло на їх волевиявлення.
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України, у сукупності вважаються правильно застосованими.
У відповідності до положень ст.263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю.
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по вказаній справі за рахунок держави.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 178, 263-265, 273, 279, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Рахівського районного нотаріального округу Маріна Алла Степанівна про розірвання договору дарування - відмовити.
Витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок держави.
Відомості щодо учасників справи:
- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , мешканець АДРЕСА_1 ;
- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 , мешканка АДРЕСА_1 .
Відповідач, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Повне судове рішення складено 07 жовтня 2022 року.

Головуюча: М.О. Марусяк