Постанова

Іменем України

07 вересня 2022 року

м. Київ

справа №463/5225/16-ц

провадження № 61-15489св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , державний реєстратор Комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» Бірак Євгеній Васильович,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01 березня 2018 року в складі судді Леньо С. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 15 липня 2021 року в складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного реєстратора Комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» Бірака Євгенія Васильовича про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, внесення змін до запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому, з урахуванням останньої уточненої заяви від 04 січня 2017 року (т. 1 а. с. 70-73), просила суд: визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Бірака Є. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 27 грудня 2016 року індексний номер 33195841, внести зміни до запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 101 - будинок житловою площею 51,2 кв. м, адреса: АДРЕСА_1 , замінивши в пункті «Об`єкт нерухомого майна» слово «будинок» на словосполучення «приміщення 1-2 (коридор) 5,0 кв. м, 1-3 (кухня) 6,8 кв. м, 1-5 (кімната) 17,4 кв. м, 1-6 (кімната) 15,4 кв. м, 1 (коридор) 8,5 кв. м, 1-4 (сходова клітка) 1,8 кв. м, підвальні службові приміщення 19,2 кв. м та 11,8 кв. м, об`єкт житлової нерухомості: Так», в пункті «площа» словосполучення «житлова площа (кв. м) 51,2» замінити на словосполучення «загальна площа (кв. м) 85,9, житлова площа (кв. м) 32,8».

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що вона є власником приміщення кімнати під літ. 1-1 площею 18,4 кв. м в будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25 грудня 2014 року, укладеного між нею та ОСОБА_3 , якому це приміщення належало на праві власності на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 червня 2006 року, залишеного без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Зазначає, що державним реєстратором Біраком Є. В., за результатом зверненням ОСОБА_2 , 27 грудня 2016 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 33195841 про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на 4/5 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок, загальною площею 104,3 кв. м, житловою площею 51,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), а підставою виникнення права власності вказано рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01 липня 2004 року.

Вказане рішення державного реєстратора позивач вважає незаконним, оскільки за рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01 липня 2004 року (справа № 2-1066/2004), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 вересня 2004 року та ухвалою Верховного Суду України від 13 вересня 2005 року, визнано недійсним договір дарування 4/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 від 02 червня 1993 року, посвідчений Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , та, одночасно, визнано дійсним договір дарування від 02 червня 1993 року приміщень: коридор площею 5,0 кв. м, позначений літ. 1-2; кухня площею 6,8 кв. м, позначена літ. 1-3; кімната площею 17,4 кв. м, позначена літ. 1-5; кімната площею 15,4 кв. м, позначена літ. 1-6; коридор площею 8,5 кв. м; сходова клітка площею 1,8 кв. м, позначена літ. 1-4; підвальні службові приміщення площею 19,2 кв. м та 11,8 кв. м, що становлять 4/5 частин будинку АДРЕСА_1 , який фактично був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а приміщення, які становили 1/5 частину цього будинку, а саме: кімната площею 18,4 кв. м, позначена літ. 1-1, та сараї «Б», «В», «Г», ухвалено вважати власністю ОСОБА_4 , відтак, внаслідок набрання цим рішенням суду законної сили, відбувся виділ в натурі зі складу будинку частки розміром 4/5, яка складається із згаданих вище приміщень, подарованих ОСОБА_2 , а також виділ її (позивача) приміщення кімнати площею 18,4 кв. м, позначеної літ. 1-1, та сараїв «Б», «В», «Г», які становлять 1/5 частину будинку.

Звертає увагу, що вказану обставину (виділ в натурі із складу спірного будинку частки 4/5 внаслідок укладення договору дарування від 02 червня 1993 року та відсутність режиму спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ) суд вважав встановленою і такою, що не потребує доказування при розгляді справи № 2-569/2006 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору міни, переведення прав та обов`язків покупця за договором, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на кімнату 1-1 площею 18,4 кв. м, усунення перешкод в користуванні нею та вселення, що підтверджується рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14 червня 2006 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09 жовтня 2006 року та ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 12 листопада 2007 року як суду касаційної інстанції.

Крім того, зазначає, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 19 вересня 2013 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності, з тієї підстави, що сторони не є співвласниками майна на праві спільної часткової власності. Аналогічні обставини встановлені ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 06 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01 серпня 2016 року, якою відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_2 про виправлення описки в рішенні Личаківського районного суду м. Львова від 14 червня 2006 року, шляхом зазначення в такому про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/5 частку будинку.

Позивач вважає, що вказана обставина (відсутність спільної часткової власності в будинку) не підлягає доказуванню в цій справі, оскільки встановлена судовими рішеннями, які набрали законної сили, в інших справах, однак, державний реєстратор Бірак Є. В., приймаючи рішення про державну реєстрацію прав від 27 грудня 2016 року на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01 липня 2004 року, неправильно його тлумачив та дійшов помилкового висновку про те, що таким рішенням визнано дійсним договір дарування 4/5 частин будинку, в той час, як вказаним рішенням суду, власне, визнано недійсним договір дарування 4/5 частин будинку, а дійсним визнано договір дарування конкретних приміщень.

Наголошує, що її право власності на приміщення кімнати під літ. 1-1 площею 18,4 кв. м в спірному будинку належним чином зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з присвоєнням окремого унікального реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна - 101, що підтверджується витягом про державну реєстрацію права власності від 25 грудня 2014 року (індексний номер витягу 31676562). Тому оскаржуваним рішенням державного реєстратора, а також наявністю у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відкритого розділу на об`єкт нерухомого майна, що не має власника, за реєстраційним номером 101 (будинок житловою площею 51,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ) порушують право позивача як власника окремого об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101) - приміщення кімнати 1-1 площею 18,4 кв. м, так як вказана кімната включена до складу відразу двох інших об`єктів нерухомого майна, в тому числі майна, право власності на яке зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 , а саме: житлового будинку загальною площею 104,3 кв. м, житловою площею 51,2 кв. м, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101), та будинку житловою площею 51,2 кв. м, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1101).

Позивач вважає, що поновлення її порушеного права можливе шляхом скасування рішення державного реєстратора та внесення відповідних змін до запису в Державному реєстрі речових прав.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01 березня 2018 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Бірака Є. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), від 27 грудня 2016 року індексний номер 33195841.

Внесено зміни до записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 101 - будинок житловою площею 51,2 кв. м, адреса - АДРЕСА_1 , замінивши в пункті «Об`єкт нерухомого майна» слово «будинок» на словосполучення «приміщення 1-2 (коридор) 5,0 кв. м, 1-3 (кухня) 6,8 кв. м, 1-5 (кімната) 17,4 кв. м, 1-6 (кімната) 15,4 кв. м, 1-(коридор) 8,5 кв. м, 1-4 (сходова клітка) 1,8 кв. м, підвальні службові приміщення 19,2 кв. м та 11,8 кв. м, об`єкт житлової нерухомості: «Так», в пункті «площа» словосполучення «житлова площа (кв. м) 51,2» замінено на словосполучення «загальна площа (кв. м) 85,9, житлова площа (кв. м) 32,8».

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення державного реєстратора ОСОБА_5 суперечить вимогам частини третьої статті 364 ЦК України, вимогам статей 14, 18, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та вимогам пункту 20 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, оскільки право спільної часткової власності на спірний будинок на момент прийняття оскаржуваного рішення не існувало, внаслідок чого державній реєстрації підлягало не право спільної часткової власності на 4/5 частки будинку, а право власності як на новостворений об`єкт нерухомості.

Враховуючи, що таким рішенням державного реєстратора порушуються права позивача як власника окремого нерухомого майна, оскільки до складу нерухомого майна, якому присвоєно реєстраційний номер 101 і яке належить відповідачу ОСОБА_2 по факту включено майно, яке є окремим об`єктом нерухомості і яке належить позивачу одноособово, відповідна вимога про скасування такого рішення та внесення змін до запису підлягає задоволенню.

Постановою Львівського апеляційного суду від 15 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01 березня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що судовими рішеннями в інших цивільних справах, які набрали законної сили, встановлено й підтверджено законність набуття права власності на приміщення кімнати 1-1 площею 18,4 кв. м в будинку АДРЕСА_1 , як попередніми власниками ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , так і позивачем ОСОБА_1 , а саме в результаті купівлі цього приміщення кімнати в ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 25 грудня 2014 року, та здійснення, відповідно, державної реєстрації права власності за позивачем на це приміщення кімнати, як на самостійний об`єкт нерухомого майна, а не як на частку (1/5) в будинку АДРЕСА_1 , що підтверджено рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2018 року, яке набрало законної сили.

Крім того, суд зазначив, що оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис про право власності на приміщення цієї кімнати, як на окремий об`єкт нерухомого майна за позивачем, то правильним є висновок суду першої інстанції про необхідність скасування рішення державного реєстратора Бірака Є. В. від 27 грудня 2016 року та внесення відповідних змін до запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності відповідача ОСОБА_2 на конкретні приміщення, як про це зазначено в рішенні Личаківського районного суду м. Львова від 01 липня 2004 року, оскільки в оспорюваному реєстраційному записі про право власності ОСОБА_2 на 4/5 частини будинку до загальної та житлової площі будинку включено площу (18,4 кв. м.) належного позивачу ОСОБА_6 що, на переконання колегії суддів, свідчить про порушення прав позивача таким записом. Крім того, суд зазначив, що не може залишатись чинним запис про державну реєстрацію права власності на одну (4/5) частку в будинку за відсутності запису про державну реєстрацію права власності на іншу (1/5) частку в будинку.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

16 вересня 2021 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01 березня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 липня 2021 року, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає:

- неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права;

- суд апеляційної інстанції застосував норму права (частину третю статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції Закону від 05 грудня 2019 року № 340-ІХ, яка була чинна на час прийняття оскарженої постанови апеляційного суду) без урахування висновків, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 березня 2021 року в справі № 641/2156/19, від 28 липня 2021 року в справі № 761/25678/17, від 14 травня 2021 року в справі № 398/35/28/16, від 01 липня 2021 року в справі № 678/40/19, від 18 листопада 2020 року в справі № 154/883/19, від 28 липня 2021 року в справі № 199/669/20;

- суд апеляційної інстанції застосував норму права (частину четверту статті 82 ЦПК України) без урахування висновків, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі № 6-76цс13, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року в справі № 917/1345/17;

- відсутній висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права, а саме частини четвертої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»;

- в ухваленні судового рішення брав неправомірно участь суддя, якому було заявлено відвід (пункти 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що вимоги позивача про скасування рішення державного реєстратора є неналежним способом захисту, оскільки належним способом захисту в цьому випадку, якщо позивач вважає своє право порушеним, має бути віндикаційний чи негаторний позов, або позов про визнання права власності, чи позов про визнання права відсутнім, однак таких вимог позивач не заявляв. Тобто суди позбавили ОСОБА_2 права власності на спірне майно без задоволення будь-яких речово-правових вимог, не застосували статті 386-391 ЦК України.

Крім того, вимога позивача про внесення змін до запису про право власності щодо об`єкта нерухомого майна також є неналежним способом захисту, оскільки такий спосіб захисту не передбачений чинним законодавством у зв`язку з тим, що не підлягає виконанню.

Також касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно визначили правову природу об`єктів нерухомості щодо яких виник спір.

Посилаючись на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01 липня 2004 року в справі № 2-1066/2004, як на підставу задоволення позовних вимог, суди не врахували те, що відповідно до цього рішення мова йшла про спільну часткову власність, проте таку, якою узгоджено конкретний порядок користування та розпорядження будинком із закріпленням конкретних кімнат в межах будинку за кожним співвласником. Питання виділення «кімнат в будинку» як окремих об`єктів цивільних прав не досліджувалося. Відповідно до рішення з метою уникнення дальших питань щодо порядку володіння та користування спільним майном, таке майно було в натурі закріплено у відповідних частках для кожного співвласника, однак це не означає, що було припинено право спільної часткової власності для обох співвласників будинку. Тобто суди в цій справі переплутали поняття «виділення в натурі об`єкта спільної часткової власності для цілей його користування (частини друга, третя статті 358 ЦК України) та виділення об`єкта нерухомості як об`єкта цивільних прав, який потрапляє в цивільний обіг як повноцінний об`єкт після конкретної реєстраційної процедури.

Також зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував те, що на час розгляду справи право власності ОСОБА_2 було припинено шляхом відчуження частки належного йому майна ОСОБА_7 . Тому, оскільки ОСОБА_7 не є процесуальним правонаступником ОСОБА_2 розгляд цієї справи є неможливим, оскільки предмет та підстави позову стосуються іншої особи, яка вже не є власником спірної частки, що саме по собі є безумовною підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Також, зазначає, що суд необґрунтовано відхилив клопотання відповідача про призначення судово-будівельної експертизи для вирішення питання можливості виділення в окремі об`єкти складових частин (приміщень) спірного будинку АДРЕСА_1 .

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи з Личаківського районного суду м. Львова.

У грудні 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що первинним власником будинку АДРЕСА_1 був ОСОБА_4 , який є батьком відповідача ОСОБА_2 .

Право власності ОСОБА_4 на будинок було зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 16 серпня 1983 року, виданим Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації на підставі нотаріально посвідченого 06 березня 1959 року договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності та акта про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 22 вересня 1982 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів м. Львова Львівської області (а. с. 7, 22, 23, 31, 52 інвентаризаційної справи).

02 червня 1993 року між ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_4 подарував відповідачу ОСОБА_2 4/5 частини вказаного житлового будинку (т. 2 а. с. 93, 94).

У цьому договорі зазначено, що договір посвідчено з метою обміну частини будинку на квартиру АДРЕСА_2 , в якій на момент укладення договору дарування проживав відповідач ОСОБА_2 .

В подальшому, розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 29 червня 1998 року № 578 «Про переобладнання господарської будівлі під житло на АДРЕСА_1 » затверджено висновок міжвідомчої комісії від 12 листопада 1997 року про технічну можливість використовувати після реконструкції будівлю розміром 5,00 м х 9,60 м під житло, яка складається з коридору площею 2,60 кв. м, комори площею 2,20 кв. м, переобладнаної під туалет, кухні площею 7,60 кв. м, де встановлено ванну, та житлової кімнати площею 9,60 кв. м; дозволено ОСОБА_4 використовувати будівлю розміром 5,00 м х 9,60 м, після проведеної реконструкції, під житло на АДРЕСА_1 , та зобов`язано ОСОБА_4 зареєструвати будинок в районній податковій адміністрації і через Львівське БТІ внести зміни в технічну документацію (а. с. 54 інвентаризаційної справи).

Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 06 листопада 1998 року № 1110 присвоєно будівлі, яка складається з кімнати площею 9,60 кв. м., кухні 7,60 кв. м, туалету 2,20 кв. м, коридору 2,60 кв. м, будинковий номер АДРЕСА_1 (а. с. 58 інвентаризаційної справи).

На підставі розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 29 листопада 2001 року № 1582 ОСОБА_4 видано свідоцтва про право приватної власності на 1/5 ідеальну частину будинку АДРЕСА_3 (т. 1 а. с.125, а. с. 65, 66, 85 інвентаризаційної справи).

28 липня 2003 року Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки здійснено державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності на будинок на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 2027410), який складається з трьох житлових кімнат і кухні, житловою площею 51,2 кв. м, за ОСОБА_4 - на 1/5 частину будинку, а ОСОБА_2 - на 4/5 частин будинку (т. 1 а. с. 126, а. с. 73 інвентаризаційної справи).

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01 липня 2004 року у справі № 2-1066/2004 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , Личаківської районної адміністрації, ОСОБА_8 , приватного нотаріуса Пелех О. З. про визнання недійсними розпоряджень районної адміністрації, договору купівлі-продажу житлового будинку та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третьої особи - Четвертої Львівської державної нотаріальної контори про визнання недійсним договору дарування частини будинку, визнання угоди дійсною і визнання права власності на приміщення будинку, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 вересня 2004 року та ухвалою Верховного Суду України від 13 вересня 2005 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсними розпоряджень Личаківської районної адміністрації від 27 червня 1998 року № 578 «Про переобладнання господарської будівлі під житло на АДРЕСА_1 », від 06 листопада 1998 року № 1110 «Про присвоєння номеру житловому будинку на АДРЕСА_1 », від 29 листопада 2001 року № 1582 «Про переоформлення свідоцтва про право власності на 1/5 ідеальну частину будинку на АДРЕСА_1 » та визнання недійсним свідоцтва про право власності на цей будинок, яке видане 29 листопада 2001 року, та визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , укладеного 30 липня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , який посвідчений приватним нотаріусом Пелех О. З., - відмовлено за безпідставністю позовних вимог (т. 1 а. с. 76-78).

Вищезазначеним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01 липня 2004 року зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 4/5 частин житлового будинку АДРЕСА_4 від 02 червня 1993 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений в Четвертій Львівській державній нотаріальній конторі.

Визнано дійсним договір дарування від 02 червня 1993 року приміщень - 1-2 (коридор) площею 5,0 кв. м, 1-3 (кухня) площею 6,8 кв. м, 1-5 (кімната) площею 17,4 кв. м, 1-6 (кімната) площею 15,4 кв. м, 1-(коридор) площею 8,5 кв. м, 1-4 (сходова клітка) площею 1,8 кв. м, підвальні службові житлові приміщення площею 19,2 кв. м, 11,8 кв. м, що становлять 4/5 частини будинку АДРЕСА_4 , який фактично був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Приміщення, які становлять 1/5 частину цього будинку, а саме: 1-1 (кімната) площею 18,4 кв. м., сарай «Б», сарай «В», сарай «Г», суд ухвалив вважати власністю ОСОБА_4 .

Встановлено, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 15 квітня 2005 року № 357 скасовано наведені вище розпорядження Личаківської районної адміністрації, які стосуються переобладнання господарської будівлі сараю в житловий будинок з присвоєнням йому окремого номера АДРЕСА_1 , а саме: від 29 червня 1998 року № 578 «Про переобладнання господарської будівлі під житло на АДРЕСА_1 », від 06 листопада 1998 року № 1110 «Про присвоєння будинкового номера житловому будинку на АДРЕСА_1 », від 11 жовтня 2001 року № 1354 «Про затвердження висновку ЛОДКБТІ та ЕО від 29 лютого 2001 року № 1/2699 «Про визначення ідеальних долей між співвласниками будинку АДРЕСА_1 », від 29 листопада 2001 року № 1582 «Про оформлення права власності на 1/5 ідеальну частину будинку АДРЕСА_5 ОСОБА_4 » та зобов`язано Личаківську районну адміністрацію подати до суду позовну заяву про скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 (т. 4 а. с. 211).

Разом з тим, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 березня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 28 жовтня 2010 року, у задоволенні позову Личаківської районної адміністрації до ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про визнання недійсними свідоцтв про право власності від 29 листопада 2001 року № ЛЖ0483 і № ЛЖ0484 - відмовлено (т. 1 а. с.122-124).

В подальшому, 28 лютого 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір міни частини будинку на майно, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н. М., згідно з яким ОСОБА_4 1/5 частину будинку обміняв на належне ОСОБА_3 майно - набір м`яких меблів «Хіларі» (т. 1 а. с. 5).

На підставі цього договору міни, 06 квітня 2005 року за ОСОБА_3 зареєстроване право приватної спільної часткової власності на 1/5 частину будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 6).

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14 червня 2006 року у справі № 2-569/2006, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09 жовтня 2006 року та ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 12 листопада 2007 року, як суду касаційної інстанції, позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано удаваним договір міни приміщення під літ 1-1 площею 18,4 кв. м на АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н. М. Визнано вказану угоду договором купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3 купив приміщення кімнати площею 18,4 кв. м під літ. 1-1 в будинку АДРЕСА_1 за ціною 7 400,00 грн.

В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю, зокрема, відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні його вимоги про переведення на нього прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, укладеним у вигляді удаваного договору міни від 28 лютого 2005 року, з тих підстав, що предметом продажу була належна на праві приватної власності продавцю ОСОБА_4 кімната площею 18,4 кв. м, а не частка у спільній частковій власності.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на приміщення кімнати під літ. 1-1 площею 18,4 кв. м в будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 7-13).

На підставі цього рішення суду, 18 липня 2013 року за ОСОБА_3 зареєстровано право приватної власності (розмір частки - 1) на приміщення кімнати 1-1, як об`єкт житлової нерухомості, площею 18,4 кв. м в будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 14).

Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 06 червня 2016 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01 серпня 2016 року, ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні заяви про виправлення описки в рішенні Личаківського районного суду м. Львова від 14 червня 2006 року, в якій останній просив у резолютивній частині вказаного рішення замінити речення «визнати за ОСОБА_3 право власності на приміщення кімнати 18,4 кв. м, позначеної літ. 1-1, у будинку АДРЕСА_1 » на речення «визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/5 частину будинку АДРЕСА_1 ». Як вбачається із змісту ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 06 червня 2016 року, у задоволенні заяви ОСОБА_2 про виправлення описки відмовлено з тієї підстави, що внесення наведених змін у резолютивній частині рішення суду потягло б за собою зміну змісту рішення суду, та вплинуло б на зміну об`єму права власності сторін по справі (т. 1 а. с. 86-88).

Також, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2013 року відмовлено в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності останнього на 1/5 частку у будинковолодінні АДРЕСА_1 , яка складається з кімнати 18,4 кв. м, з тієї підстави, що сторони не є співвласниками майна на праві спільної часткової власності (т. 1 а. с. 89, 90).

Цим же рішенням суд апеляційної інстанції визнав недостатнім доказом висновок судової будівельно-технічної експертизи від 29 грудня 2012 року № 1947 (т. 1 а. с. 223-229), згідно якого технічний виділ в натурі 1/5 частин будинку, що складається з кімнати площею 18,4 кв. м є неможливим.

Відповідно до договору купівлі-продажу приміщення кімнати від 25 грудня 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 , від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_12 , та позивачем ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Осадчук І. М., позивач ОСОБА_1 купила приміщення кімнати під літ. 1-1, об`єкт житлової нерухомості, в будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 18,4 кв. м, право приватної власності на яке (розмір частки - 1) зареєстроване 25 грудня 2014 року, реєстраційний номер об`єкта - 01 (т. 1 а. с. 3, 4, 75).

Рішення державного реєстратора Живка М. О. від 18 липня 2013 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на приміщення кімнати під літ. 1-1 площею 18,4 кв. м в будинку АДРЕСА_1 , як на самостійний об`єкт нерухомого майна, а також договір купівлі-продажу приміщення цієї кімнати від 25 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 , як продавцем, та ОСОБА_1 , як покупцем, та державна реєстрація права власності на приміщення цієї кімнати за ОСОБА_1 , здійснена на підставі цього договору, оспорювались ОСОБА_2 у судовому порядку, однак, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 липня 2013 року № 4069912 державного реєстратора реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Живка М. О. про реєстрацію приміщення кімнати під літ. 1-1 площею 18,4 кв. м в будинку АДРЕСА_1 , визнання недійсним договору купівлі-продажу приміщення вказаної кімнати від 25 грудня 2014 року, скасування державної реєстрації права власності на приміщення цієї кімнати за ОСОБА_6 , відновлення дійсного правового статусу цієї кімнати та визнання її складовою частиною будинку, зобов`язання відновити будинок до попереднього стану - відмовлено рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року та постановою Верховного Суду від 07 грудня 2020 року в справі № 463/2936/15 (т. 3 а. с. 19-34, 263-272).

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що на підставі рішення державного реєстратора Бірака Є. М. від 27 грудня 2016 року індексний номер 33195841 (з відкриттям розділу) проведено реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_2 на 4/5 частин будинку за адресою АДРЕСА_1 загальна площа якого становить 104,3 кв. м, а житлова - 51,2 кв. м. Реєстраційний номер такого об`єкта нерухомого майна - 101. Вид права власності - спільна часткова (т. 1 а. с. 91).

При цьому, підставою виникнення права власності зазначено рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004р., яким, як згадувалось вище визнано недійсним договір дарування 4/5 частин житлового будинку АДРЕСА_4 з відповідною частиною господарських будівель, укладений від 02.06.1993р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та одночасно, визнано дійсним договір дарування, який фактично було укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 02.06.1993 року, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 наступні приміщення будинку: коридор пл. 5,0 м.кв., позначений літером 1-2 , кухня пл. 6,8 м.кв., позначена літером 1- 3, кімната пл. 17,4 м.кв., позначена літером 1- 5, кімната пл. 15,4 м.кв., позначена літером 1- 6, коридор пл. 8,5 м.кв., сходова клітка пл. 1,8 кв.м., позначена літером 1-4, підвальні службові приміщення пл. 19,2 та 11,8 кв.м., що становлять 4/5 частин будинку АДРЕСА_4 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За загальним правилом, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалася на те, що оскаржуване рішення державного реєстратора, а також наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відкритого розділу на об`єкт нерухомого майна, за реєстраційним номером 101 - будинок житловою площею 51,2 кв. м, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , порушує її право власності на належне їй майно - приміщення кімнати під літ. 1-1 площею 18,4 кв. м в будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частини перша-друга статті 386 ЦК України).

Відповідно до частин першої та четвертої статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

За змістом частин першої та третьої статті 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що судовими рішеннями у справах №№ 2-1066/2004, 2-569/2006, 463/2936/15 встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 не є співвласниками майна у праві спільної часткової власності.

ОСОБА_1 на праві приватної власності належить приміщення кімнати літ. 1-1 в будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 18,4 кв. м, право приватної власності на яке (розмір частки - 1) зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25 грудня 2014 року (реєстраційний номер об`єкта - 01).

ОСОБА_2 є власником приміщень - 1-2 (коридор) площею 5,0 кв. м, 1-3 (кухня) площею 6,8 кв. м, 1-5 (кімната) площею 17,4 кв. м, 1-6 (кімната) площею 15,4 кв. м, 1 (коридор) площею 8,5 кв. м, 1-4 (сходова клітка) площею 1,8 кв. м, підвальні службові житлові приміщення площею 19,2 кв. м, 11,8 кв. м в будинку АДРЕСА_1 .

На підставі оскаржуваного рішення державного реєстратора Бірака Є. М. від 27 грудня 2016 року індексний номер 33195841 (з відкриттям розділу) проведено реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_2 на 4/5 частин будинку за адресою: АДРЕСА_1 загальна площа якого становить 104,3 кв. м, а житлова - 51,2 кв. м. Реєстраційний номер такого об`єкта нерухомого майна - 101. Вид права власності - спільна часткова.

Також суди встановили, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься відкритий розділ за реєстраційним номером 101, що не має власника, а саме на будинок житловою площею 51,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з частиною другою статті 18 якого порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і надалі в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення від 27 грудня 2016 року) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом частини четвертої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до пунктів 3, 4, 5 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; або подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; або наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.

Реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна, відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта. Відповідно до частини другої цієї статті, у разі переходу права власності на об`єкт нерухомого майна або зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна його реєстраційний номер не змінюється, крім випадків, передбачених статтею 14 цього Закону.

Згідно частини другої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі поділу об`єкта нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна відповідний розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються, реєстраційний номер цього об`єкта скасовується. На кожний новостворений об`єкт нерухомого майна відкривається новий розділ Державного реєстру прав та формується нова реєстраційна справа, присвоюється новий реєстраційний номер кожному з таких об`єктів.

Записи про речові права та їх обтяження щодо об`єкта, який поділяється, або при виділі частки з цього об`єкта переносяться до розділів Державного реєстру прав, відкритих на кожний новостворений об`єкт. Якщо правочином або актом відповідного органу встановлено, що речові права та їх обтяження не поширюються на всі новостворені об`єкти нерухомого майна, записи про такі права та обтяження переносяться лише до розділів, відкритих для новостворених об`єктів, яких вони стосуються.

Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Відповідно до пункту 20 Порядок (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення від 27 грудня 2016 року), у разі проведення державної реєстрації права власності на окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва вперше, у тому числі у результаті поділу, виділу частки з об`єкта нерухомого майна або об`єднання об`єктів нерухомого майна, державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав відкриває новий розділ у цьому Реєстрі з присвоєнням реєстраційного номера об`єкту нерухомого майна, об`єкту незавершеного будівництва та формує реєстраційну справу відповідно до законодавства.

У разі коли відкриття розділу у Державному реєстрі прав здійснюється у результаті поділу, виділу частки з об`єкта нерухомого майна або об`єднання об`єктів нерухомого майна, державний реєстратор одночасно з відкриттям розділу у Державному реєстрі прав переносить відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про суб`єктів цих прав щодо об`єкта нерухомого майна, який поділяється, частка з якого виділяється, або щодо об`єктів нерухомого майна, які об`єднуються, до відповідних розділів, відкритих на кожний з новостворених об`єктів нерухомого майна.

Виходячи з вищезазначеного, а також враховуючи те, що оскільки право спільної часткової власності на спірний будинок на час прийняття державним реєстратором оскаржуваного рішення від 27 грудня 2016 року індексний номер 33195841 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 не існувало, то державній реєстрації підлягало не право спільної часткової власності на 4/5 частки будинку за відповідачем, а право власності як на новостворений об`єкт нерухомості, який належить відповідачу.

Тому висновки суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, про те, що рішення державного реєстратора Бірака Є. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 27 грудня 2016 року індексний номер 33195841 суперечить вимогам частини третьої статті 364 ЦК України, вимогам статей 14, 18, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та вимогам пункту 20 Порядку, а тому відповідна вимога про скасування такого рішення підлягає задоволенню, є правильними та обґрунтованими.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що не може залишатись чинним запис про державну реєстрацію права власності на одну (4/5) частку в будинку за відсутності запису про державну реєстрацію права власності на іншу (1/5) частку в будинку.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, про задоволення позовних вимог та внесення змін до запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 101, оскільки такі зміни відновлять порушене право позивача, у зв`язку з тим, що до такого розділу включено нерухоме майно, що належить позивачу на праві приватної власності.

Отже, виходячи з викладеного, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, про задоволення позовних вимог та скасування рішення державного реєстратора Бірака Є. В. від 27 грудня 2016 року та внесення відповідних змін до запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності відповідача ОСОБА_2 на конкретні приміщення, як про це зазначено в рішенні Личаківського районного суду м. Львова від 01 липня 2004 року, оскільки в оспорюваному реєстраційному записі про право власності ОСОБА_2 на 4/5 частини будинку до загальної та житлової площі будинку включено площу (18,4 кв. м), яка належить позивачу ОСОБА_6 на праві приватної власності, що свідчить про порушення прав позивача таким записом. Крім того, не може залишатись чинним запис про державну реєстрацію права власності на одну (4/5) частку в будинку за відсутності запису про державну реєстрацію права власності на іншу (1/5) частку в будинку.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, є безпідставними, оскільки позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту його порушеного права, який узгоджується зі змістом статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Доводи касаційної скарги про те, що суди позбавили ОСОБА_2 права власності на спірне майно без задоволення будь-яких речово-правових вимог, не застосували статті 386-391 ЦК України, є безпідставними, оскільки зміни, які просить внести позивач до запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не змінюють правового статусу відповідача ОСОБА_2 та жодним чином не обмежують його права як власника нерухомого майна, оскільки такі відомості про право власності останнього лише приводяться у відповідність з рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01 липня 2004 року, за яким визнано дійсним договір дарування від 02 червня 1993 року конкретних приміщень, які належить зазначити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно із зазначенням також загальної та житлової площі, яка змінилась внаслідок втрати будинком статусу спільної часткової власності.

Доводи касаційної скарги про те, що суди неправильно визначили правову природу об`єктів нерухомості щодо яких виник спір, не може бути прийнято колегією суддів до уваги, оскільки спростовуються встановленими судами фактичними обставинами, судовими рішеннями в інших справах, які набрали законної сили, та матеріалами цієї справи.

Доводи касаційної скарги про те, що, посилаючись на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01 липня 2004 року в справі № 2-1066/2004, як на підставу задоволення позовних вимог, суди не врахували те, що відповідно до цього рішення узгоджено конкретний порядок користування та розпорядження будинком із закріпленням конкретних кімнат в межах будинку за кожним співвласником, однак питання виділення «кімнат в будинку» як окремих об`єктів цивільних прав не досліджувалося, а також не припинялося право спільної часткової власності, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки заявник неправильно тлумачить таке рішення. Крім того, такі доводи спростовуються судовими рішеннями, які набрали законної сили, в справах №№ 569/2006, 463/2936/15 та відповідно до яких встановлено, що сторони не є співвласниками будинку, а є власниками окремих приміщень.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання відповідача про призначення судово-будівельної експертизи для вирішення питання щодо можливості виділення в окремі об`єкти складових частин (приміщень) спірного будинку, є безпідставними, оскільки факт правомірності виділення в якості об`єкта права власності спірного приміщення кімнати літ. 1-1 у будинку АДРЕСА_1 , який належить позивачу, встановлена судовими рішеннями, які набрали законної сили.

Колегія суддів Верховного Суду відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 березня 2021 року в справі № 641/2156/19, від 28 липня 2021 року в справі № 761/25678/17, від 14 травня 2021 року в справі № 398/35/28/16, від 01 липня 2021 року в справі № 678/40/19, від 18 листопада 2020 року в справі № 154/883/19, від 28 липня 2021 року в справі № 199/669/20, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактичної доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Аргументи касаційної скарги про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень з огляду на те, що в ухваленні оскаржуваних судових рішень брали неправомірно участь судді, яким було заявлено відвід, є безпідставними.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

Подання позивачем до Вищої ради правосуддя скарги, а також інші обставини на які посилається заявник, не є безумовною обставиною, що викликає сумнів у неупередженості або об`єктивності судді, або свідчить про пряму чи побічну заінтересованість у результаті розгляду справи, що відповідно до частини першої статті 36 ЦПК України є підставами для відводу судді.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, висновків судів не спростовують, на законність рішень не впливають, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускається.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Разом з цим Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, позивач співвідповідачем у справі визначила, зокрема державного реєстратора.

Водночас спір про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі, він лише зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, чи не був залучений.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19).

Проте помилкове зазначення позивачем співвідповідачем у справі державного реєстратора не призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01 березня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

В. В. Пророк