Ухвала

04 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 755/19535/20

провадження № 61-1171ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ Фінанс», Приватного акціонерного товариства «Перше Всеукраїнське бюро кредитних історій», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАГОР», про визнання правовідносин за кредитним договором припиненими, визнання відсутності заборгованості за кредитним договором, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у січні 2022 року звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року у вищевказаній справі.

Як на підставу касаційного оскарження ОСОБА_1 посилається на пункт 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).

Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху для усунення недоліків, зокрема надання касаційної скарги у новій редакції, в якій обґрунтувати належним чином підставу касаційного оскарження рішення, на яку він посилається.

Верховний Суд роз`яснив заявнику, що посилаючись на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявник повинен зазначити норму права, єдину практику застосування якої необхідно сформувати, обставини справи, до яких ця норма повинна застосовуватись, який висновок виклав апеляційний суд з цього питання та обґрунтувати, в чому полягає незгода з ним. Саме лише посилання на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, без його обґрунтування, не свідчить про невиконання заявником вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо належного обґрунтування у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

ОСОБА_1 у лютому 2022 року засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду нову редакцію касаційної скарги, в якій посилається, як на підставу касаційного оскарження посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

У новій редакції касаційної скарги, як і у попередній, заявник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Посилаючись на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах), заявник зазначає про необхідність формування правової позиції Верховного Суду щодо наявних правовідносин, які склалися між належним на час сплати боргу фактором та правової оцінки наслідків виконання останнім своїх фінансових зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі, що підтверджується довідкою про повне погашення заборгованості. Крім того, зазначає про необхідність надання Верховним Судом роз`яснень у питанні: «чи може вважатись належним доказом по справі рішення іншого суду, а саме постанова Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року, що набрала законної сили через 17 місяців після повного виконання позивачем своїх зобов`язань за зазначеним кредитом, у розумінні статей 77,82 ЦПК України.» Також, на думку заявника, потребує чіткої правової оцінки Верховним Судом факт втручання апеляційним судом у договірні стосунки між позичальником і фактором в частині визначення ним взаємних прав та обсягу фінансових зобов`язань на виконання кредитного договору від 20 жовтня 2014 року № 200128400.

Верховний Суд, перевіривши зазначені доводи касаційної скарги, дійшов висновку, що вони зводяться до намагання заявника здійснити повторну оцінку доказів, та незгоди з оцінкою обставин справи судом апеляційної інстанції, разом із цим, скаржник жодним чином не зазначає належного обґрунтування у чому саме полягає помилка суду апеляційної інстанції при застосуванні норм права та яку саме норму права судом застосовано неправильно, висновок щодо застосування якої, на думку скаржника потребує висновку Верховного Суду (з обґрунтуванням заявника, як відповідна норма, на його думку, повинна застосовуватися). ОСОБА_1 також не вказує, який, на його думку, правовий висновок повинен бути висловлений у цій справі та який, одночасно, відсутній у рішеннях Верховного Суду.

Суд касаційної інстанції у черговий раз зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) заявник повинен обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.

Посилаючись на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, ОСОБА_1 стверджує про відсутність правового висновку Верховного Суду, втім подальше обґрунтування касаційної скарги не дає можливості встановити взаємозв`язок наведених доводів скаржника до зазначеної підстави.

Таким чином, Верховний Суд констатує, що подана заявником касаційна скарга не містить належного викладу підстав для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

У силу вимог статті 400 ЦПК України Верховний Суд зобов`язаний перевіряти наявність підстав для відкриття касаційного провадження, зазначених у касаційній скарзі, оскільки перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справах: «Levages Prestations Services v. France», Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» ЄСПЛ роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

За змістом статті 185 ЦПК України, якщо заявник не усунув недоліки скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається заявнику.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ Фінанс», Приватного акціонерного товариства «Перше Всеукраїнське бюро кредитних історій», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАГОР», про визнання правовідносин за кредитним договором припиненими, визнання відсутності заборгованості за кредитним договором, зобов`язання вчинити певні дії вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. Ю. Гулейков