РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2022 року м. Мукачево Справа №303/4124/22

2/303/600/22

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Шин Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Товариства з додатковою відповідальністю «Венеція»

про стягнення заборгованості за договорами позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Венеція» про стягнення заборгованості за договорами позики від 12 травня 2020 року №01/2020 та від 1 червня 2020 року №02/2020 в загальному розмірі 5080000,00 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про наявність невиконаного грошового зобов`язання відповідача з повернення взятих у позику грошових коштів. Так, на виконання умов договорів про тимчасову безвідсоткову фінансову позику від 12 травня 2020 року №01/2020 та від 1 червня 2020 року №02/2020 позивачем було перераховано на розрахунковий рахунок відповідача 5080000,00 гривень. Строк дії договорів сплив 31.12.2020, але позичені кошти відповідачем не повернуті.

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані також приписи ст.ст. 526, 1046, 1049 Цивільного кодексу України.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, натомість від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує, просить задоволити.

Від уповноваженого представника відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі, проти задоволення позовних вимог не заперечують.

Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

12 травня 2020 року між ОСОБА_1 (Позикодавець) та Товариством з додатковою відповідальністю «ВЕНЕЦІЯ» в особі директора Афанас`єва Андрія Васильовича (Позичальник) укладено Договір 01/2020 про тимчасову безвідсоткову фінансову позику (надалі - Договір), згідно з яким Позикодавець передає у власність Позичальникові грошові кошти в розмірі 100000,00 гривень, а останній зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір діє до 31 грудня 2020 року.

Крім того, 1 червня 2020 року між сторонами укладено Договір 02/2020 про тимчасову безпідставну фінансову позику (надалі Договір 1), відповідно до умов якого Позикодавець передає у власність Позичальникові грошові кошти в розмірі 10000000,00 гривень, а останній зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір діє до 31 грудня 2020 року. Позика може надаватися частинами на протязі дії договору.

На виконання зобов`язання за Договором позивачем згідно з даними платіжних доручень від 12 травня 2020 року №1, від 21 серпня 2020 року №2, від 21 жовтня 2020 року №3 внесено кошти на загальну суму 240000,00 гривень.

В свою чергу, на виконання зобов`язань за Договором 1 позивачем згідно з даними платіжних від 1 червня 2020 року №02, від 4 червня 2020 року №04, №05, від 11 червня 2020 року №07, від 19 червня 2020 року №09, від 10 липня 2020 року №10, від 22 липня 2020 року №11, від 12 серпня 2020 року №13, від 13 серпня 2020 року №14, від 26 серпня 2020 року №19, від 7 вересня 2020 року №30, від 9 вересня 2020 року №31,, від 4 листопада 2020 року №37, від 9 листопада 2020 року №39, №40, від 13 листопада 2020 року №42, від 18 грудня 2020 року №43, від 21 січня 2021 року №1, від 17 лютого 2021 року №2 внесено кошти на загальну суму 4840000,00 гривень.

З огляду на вищевказані фактичні обставини справи у контексті з доводами позивача щодо неповернення йому коштів, суд виходить з того, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Відповідно до частини першої ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 06.12.2007 по справі «Воловік проти України» (п. 67) зазначив, що поняття «власність», яке передбачене першою частиною статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно (наприклад заборгованість), можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті (див. рішення у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia ), [GC], N 44912/98, п. 52, ECHR 2004-IX, та рішення "Грецькі нафтопереробні заводи "Стрен" і Стратіс Андреадіс проти Греції" (Stran Greek Refineries and Stratis Anreadis v. Greece), від 9 грудня 1994 року, Серія А, № 301-B, ст. 84, п. 59).

Частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються і приписи частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Приймаючи до уваги вищевказані обставини справи суд виходить також із того, що згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України.

Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

У відповідності з ст.ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Положеннями частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина 3 статті 1049 Цивільного кодексу України).

Фактичний аналіз наявних в матеріалах справи доказів свідчить про те, що між сторонами по справі було укладено письмові безоплатні договори позики (Договір та Договір 1), на виконання вимог яких позивачем перераховані кошти на загальну суму 5080000,00 гривень.

В свою чергу, відповідач факту отримання від позивача грошових коштів на підставі та умовах, визначених Договором та Договором 1 у встановленому порядку не оспорював та будь-яких доказів у підтвердження відсутності факту заборгованості перед ОСОБА_1 , суду не надав.

При вирішенні справи суд виходить також з того, що право позивача на повернення наданих у борг коштів базується на визнанні такого абсолютним правом на власність, яке не припиняється із незаконною втратою цих коштів власником та відсутністю можливості володіти ними.

Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання з повернення позивачу, отриманих у позику за Договором коштів в розмірі 240000,00 гривень та коштів за Договором 1 у розмірі 4840000,00, тому слід констатувати обставини щодо підставності позовних вимог ОСОБА_1 та наявності всіх правових підстав для стягнення з відповідача суми заборгованості.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору у сумі 12405,00 грн. (а.с. 3) підлягають віднесенню на відповідача відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 141, 263-265, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області,

УХВАЛИВ:

1. Позов ОСОБА_1 - задоволити.

2. Стягнути із Товариства з додатковою відповідальністю «Венеція» на користь ОСОБА_1 суму 5080000,00 (п`ять мільйонів вісімдесят тисяч) гривень заборгованості за договорами про тимчасову безвідсоткову фінансову позику (в т.ч.: 240000,00 гривень заборгованості за договором 01/2020 про тимчасову безвідсоткову фінансову позику від 12 травня 2020 року; 4840000,00 гривень - за договором 02/2020 про тимчасову безвідсоткову фінансову позику від 1 червня 2020 року).

3. Стягнути із Товариства з додатковою відповідальністю «Венеція» на користь ОСОБА_1 12405,00 (дванадцять тисяч чотириста п`ять) гривень у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

6. Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Представник позивача: Пукіш Олександр Васильович ( АДРЕСА_2 ).

Відповідач: Товариство з додатковою відповідальністю «Венеція» (м.Мукачево, вул. Космонавта Беляєва, 2, ).

Суддя В.В. Кость