Дата документу 11.04.2022 Справа № 331/5442/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/5442/21
Провадження №22-ц/807/649/22
Головуючий в 1-й інстанції - Жукова О.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2022 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2021 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 16 листопада 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення грошових коштів не виплачених при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», в якому просив стягнути з відповідача заборгованість з виплати заробітної плати при звільненні в сумі 39 324,71 гривень, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що працював на підприємстві відповідача на посаді інженера 1 категорії сектору робіт із землеустрою та оцінки земель виробничого відділу. Наказом відповідача № 16к від 01 липня 2021 року був звільнений з посади з 05 липня 2021 року за угодою сторін, однак в порушення вимог ст. 116 КЗпП України з ним не було проведено остаточного розрахунку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2021 року, позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення грошових коштів не виплачених при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні задоволено.

Стягнуто з Державного підприємства «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» (місце знаходження: м. Запоріжжя, вул. Українська, буд. 50, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість з виплати заробітної плати при звільненні в сумі 39 324,71 гривень, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 липня 2021 року по 16 листопада 2021 року в сумі 35944,66 гривень з подальшим утриманням податків й інших обов`язкових платежів, а також судовий збір в сумі 908,00 гривень.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині розміру стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, Державне підприємство «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи у зазначеній частині, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення та ухвалити в цій частині нове рішення, з урахуванням принципу співмірності та справедливості.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що підприємство має значну заборгованість з виплати заробітної плати, як працюючим так і звільненим працівникам і стягнення середнього заробітку у повному розмірі призведе до несправедливого перерозподілу коштів.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2022 року це 248 100 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2022 рік» з 1 січня 2022 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2481,00 грн. (2481,00 грн. Х 100 = 248 100 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Державного підприємства «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 01 липня 2021 року ОСОБА_1 , інженера 1-ої категорії сектору робіт із землеустрою та оцінки земель виробничого відділу було звільнено з 05 липня 2021 року за угодою сторін, згідно п.1 ст. 36 КЗпП України.

Станом на 08.07.2021 року заборгованість Державного підприємства «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» з виплати заробітної плати перед ОСОБА_1 склала 40 824,71 гривень, що підтверджено довідкою відповідача.

За період з 23.07.2021 року по 12.08.2021 року відповідачем було здійснено виплату заборгованості в сумі 1500,00 гривень. Тобто, заборгованість по заробітній платі, яка не виплачена ОСОБА_1 наразі складає 39 324,71 гривень.

Вказані обставини представником відповідача в судовому засіданні не оспорювалися.

Оскільки станом на час ухвалення рішення з позивачем остаточного розрахунку проведено не було, з 05 липня 2021 по 16 листопада 2021 пройшло 94 робочих днів, то середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача складає 94 робочих днів * 382,39 гривень = 35 944,66 гривень.

Зважаючи на законність та обґрунтованість вимог позивача, суд першої інстанції ухвалив рішення про повне задоволення позовних вимог щодо стягнення грошових коштів, не виплачених при звільненні та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

З висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується частково, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи певні обставини справи, а саме наявність у відповідача значної заборгованості із виплати заробітної плати, як перед працюючими, так і перед звільненими працівниками і виплата вказаної заборгованості рівними частками задля забезпечення прав працівників, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка складає майже розмір невиплаченої заробітної плати, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 35944,66 грн. до 20000,00 грн., що буде відповідати принципу розумності, справедливості та пропорційності.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині зменшення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2021 року у цій справі змінити, зменшивши стягнення з Державного підприємства «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» (місце знаходження: м. Запоріжжя, вул. Українська, буд. 50, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 липня 2021 року по 16 листопада 2021 року з 35944,66 гривень до 20000,00 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 11 квітня 2022 року

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков