Дата документу 13.04.2022 Справа № 314/1876/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/1876/22 Головуючий у 1 інстанції
№ провадження 22-ц/807/933/22 Кононенко І.О.
Доповідач: Бєлка В.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький Апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів: Кухаря С.В.

Онищенка Е.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_5 , орган опіки та піклування виконавчого комітету Вільнянської міської ради Запорізької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_3 в особі представника адвоката Бондаренко Т.А. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_5 , орган опіки та піклування виконавчого комітету Вільнянської міської ради Запорізької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

У цій же кватирі зареєстровані: її син ОСОБА_5 , її донька ОСОБА_1 разом із своїм сином ОСОБА_2 .

Вказує, що її донька разом з внуком, зареєстровані, але фактично за цією адресою не мешкають, ніколи не мешкали, а проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначає, що відповідачі не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі на беруть, їх особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою вони не цікавляться, оскільки їм є де мешкати родиною в іншому будинку у м. Вільнянськ.

Вважає, що відповідачі втратили право користування вказаним житловим приміщенням.

Реєстрація відповідачів в квартирі створює їй перешкоди в користуванні житловою площею. Залишення за ними права користування цим приміщенням порушує її права як власника майна, оскільки вона має намір продати належну їй квартиру.

Посилаючись на зазначені обстави просила суд визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими ми, що втратити право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати по справі.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2021 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму судового збору у розмірі 908 грн. 00 коп.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом прийнято рішення без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі. Залишилось поза увагою, що підстава, на якій місце проживання відповідачів реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку позивачкою не оспорювалася, тому вважається, що вона з дитиною набули права користування цим житлом на законних підставах. Суд не звернув увагу на те, що відповідачка не має власного житла, проживає з чоловіком та з дітьми в тимчасово найманих житлових приміщеннях, оскільки залишила місце проживання у спірній квартирі у зв`язку з конфліктами з позивачем щодо користування квартирою. Оскаржуваним рішенням порушуються права дитини на житло. Просить скасувати рішення суду та прийняти нову постанову про відмову у позові.

На зазначену апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_8 подала відзив за змістом якого повністю підтримує висновки суду першої інстанції та вважає, що доводи апеляційної скарги їх не спростовують. Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не має. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон їх регулює.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 , яка отримала зазначену квартиру у власність за спадкуванням за заповітом, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності від 19.01.2005 року, свідоцтвом про право на спадщину № 3012 від 16.09.2004 року виданого державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори, інформаційною довідкою 255228238 від 03.05.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно відповіді Вільнянської міської ради від 22.10.2021 року № 02-02-07/4986 за адресою АДРЕСА_3 ОСОБА_1 зареєстрована з 09.03.2006 року, а ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 04.12.2014 року.

Згідно повідомлення від 12.05.2021 року №560/21.3-26 02.12.2014 року за актовим записом № 260 Вільнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) зареєстровано народження ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис 260.

Встановлено, що родичі позивача її донька ОСОБА_1 та син відповідачки ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровані відповідно з 09.03.2006 року та з 04.12.2014 року за місцем спірної квартири, але з часу їх реєстрації не проживали за цією адресою, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 27.04.2021 року згідно якого ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_2 , зі своєю сім`єю чоловіком ОСОБА_9 , сином й донькою.

Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно ст. 10 Житлового Кодексу УРСР громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію.

За змістом ст. 6, 9, 10 Житлового Кодексу УРСР користувач житлового будинку зобов`язаний використовувати житлове приміщення за призначенням, тобто для проживання громадян не допускаючи безгосподарного поводження з ним.

За змістом роз`яснень наданих в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Аналіз чинного законодавства свідчить, що реєстрація місця проживання, ведення спільного господарства, відсутність чи наявність особи за місцем спірного приміщення самі по собі не є обов`язковими умовами для визнання наявності чи відсутності права користування житлом та для визнання членом сім`ї власника житлового приміщення, так само і не можуть свідчити про припинення сімейних відносин, дані обставини мають оцінюватися в сукупності з іншими доказами.

При цьому за змістом роз`яснень наданих в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відсутність у громадянина, який добровільно виїхав з житлового приміщення в інше місце проживання, в новому місці проживання формальних прав користування таким новим житловим приміщенням, права власності на нього, ордер, договір найму тощо саме по собі не може бути підставою для визнання відсутності цього громадянина тимчасовим та для визнання відсутності з поважних причин, як вважала відповідач, оскільки за змістом норм цивільного та житлового законодавства фізичні особи в своїх інтересах здійснюють належні їм житлові права, при цьому враховуючи вищезазначене намір громадянина відмовитися від користування житловим приміщенням підтверджується різними доказами, в тому числі і певними діями, які в сукупності свідчать про таке волевиявлення.

Суд першої інстанції встановивши, що відповідач та її син які є родичами до позивача, не проживають за цією адресою з часу їх реєстрації й фактично здійснювали свої житлові права за іншими місцями мешкання які були по суті постійним, що підтверджується як поясненнями самої відповідачки так і узгоджуються із письмовими доказами, зокрема актами обстеження житлово-побутових умов заявника від 03.06.2016 року, згідно яких ОСОБА_1 з 2010 року проживає по АДРЕСА_4 разом із сином ОСОБА_2 у будинку свого батька ОСОБА_12 , та узгоджуються з показаннями свідків, у тому числі ОСОБА_12 , при цьому належних та допустимих доказів щодо того, що за такий великий проміжок часу проживання в інших місцях відповідач із дитиною покинули спірне приміщення тимчасово, з поважних причин, не добровільно з підстав неприязних відносин сторонами не надано, так само як й не надано доказів того, що між сторонами були взагалі якісь спори з приводу користування житловим приміщенням, вселення до нього тощо до моменту поставлення питання про здійснення відчуження спірного житлового приміщення, при цьому баланс інтересів малолітньої та неповнолітньої дитини відповідача у збереженні житла та інтересами власниками збережено, оскільки з матеріалів цивільної справи, у тому числі копії спадкової справи 407/2015 вбачається, що останні у спірному житлі ніколи тривалий час не проживали, мають інше постійне місце проживання та забезпеченні житлом в якому проживають їх батьки, доказів того, що відповідач по справі сплачує витрати на утримання спірного житла, ремонт майна та інші обов`язкові платежі , вчиняли дії щодо користування спірним приміщенням саме як житлом не встановлено (навпаки згідно наданих квитанцій а.с. 93-103, утримання спірною квартири здійснюється за рахунок позивача та третьої особи ОСОБА_5 ) та відсутній триваючий зв`язок ОСОБА_1 та її сина із спірним приміщенням саме як із житлом (з метою проживання у ньому), що є достатньою підставою для того, щоб вважати, що спірне житло не є належним відповідачу ОСОБА_1 та її сину в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому аргументовано зазначив, що визнання відповідача та її сина такими що втратили право користування житловим приміщенням є виправданим втручанням у приватну сферу особи, та не є порушенням їх прав на повагу до житла, що свідчить про те, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Посилання відповідача про відсутність правових підстав користування іншим ніж спірне житло суд першої інстанції обґрунтовано визнав безпідставними, оскільки як зазначалося вище відсутність у громадянина, який добровільно виїхав з житлового приміщення в інше місце проживання, в новому місці проживання формальних прав користування таким новим житловим приміщенням, права власності на нього, тощо саме по собі не може бути підставою для визнання відсутності цього громадянина з поважних причин.

Посилання відповідача на судову практику зокрема постанову Верховного Суду від 10.07.2019 року та від 17.06.2020 року у справі 465/7083/13-ц суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги, оскільки останні прийняті за різних обставин справи.

Доводи відповідача щодо того, що квартира маленька й там проживати неможливо оскільки там проживає брат відповідачки з дружиною, не є підставою для скасування рішення суду, оскільки не спростовують того, що відповідачка не проживала у спірній квартирі, належних доказів такого наміру проживання суду не надано, крім того відповідачка самостійно здійснює свої житлові права, була обізнана про таке проживання зі сторони брата ОСОБА_5 та його дружини, самостійно здійснивши вибір щодо постійного проживання в інших місцях, ніж спірна квартира. Доводи відповідача щодо наявності обліку та прив`язки відповідача та її сина за місцем реєстрації суд не сприймає, оскільки як зазначалося вище сама по собі реєстрація місця проживання не може свідчити про наявність права користування житлом, суд оцінює докази у сукупності.

З урахуванням викладеного, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 втратили право на користування спірним житловим приміщенням, розташованим за вищевказаною адресою, оскільки таке зберігання чинить перешкоди для реалізації прав власника.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що дитина належить до сім`ї і тоді, коли спільно з ними не проживає не є вирішальним для даної справи, оскільки відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Більш ттго, батько дитини у спірній квартирі не проживає, що встановлено судом та не спростовано доводами апеляційної скарги.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справ, зазначений строк обчисляються з дня складання повного тексту постанови.

Повна постанова складена 13 квітня 2022 року.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко