Ухвала

Іменем України

07 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 205/5693/20

провадження № 61-159ск22

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2021 року закрито провадження по цивільній справі №205/5693/20 за позовом ТОВ «Авто Просто» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за Угодою № 305614 від 03 жовтня 2009 року в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 155 072,31 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року апеляційну скаргу ТОВ «Авто Просто» задоволено.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2021 року скасовано та повернуто цивільну справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У грудні 2021 року до Верховного Суду ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року та залишити в силі ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

У лютому 2022 року заявником усунуто недоліки.

Розглянувши доводи касаційної скарги, оскаржуване судове рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду апеляційному порядку.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою, правильне застосування апеляційним судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Право кожної особи на судовий захист свого майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання передбачено статтями 15, 16 ЦПК України.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до встановленого в цивільному судочинстві принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тотожність заявлених вимог, є тоді, коли тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

Суд апеляційної інстанції дослідивши текст постанови Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2019 року у справі № 205/6572/15 року, встановив, що в даній справі позивачем не надано доказів на підтвердження щомісячної поточної ціни автомобіля з червня 2014 року (місяця порушення відповідачем зобов`язання щодо сплати) до серпня 2015 року (місяць звернення позивача з позовом), що виключало можливість перевірити наданий позивачем розрахунок, тому по суті заявлені вимоги не розглядалися.

Отже, суд апеляційної інстанції встановивши, що постановлене раніше судове рішення у справі № 205/6572/15 не є підставою, в розумінні пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, для закриття провадження в даній справі, оскільки позовні вимоги у двох справах різні, вимоги про стягнення інфляційного збільшення та 3 % річних не були предметом розгляду у справі № 205/6572/15, дійшов правильного висновку про скасування ухвали суду першої інстанції, якою закрито провадження, та направив справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Доводи касаційної скарги про те, що очевидним є тотожність предмету спору та порушення норм процесуального права, не заслуговують на увагу, оскільки апеляційним судом встановлено відмінність предмета спору, що містить різні вимоги позивача.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин та зводяться до переоцінки доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права. У силу вимог статті 400 ЦПК Українисуд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Отже, оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, постановленим із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись частиною четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк