Дата документу 31.03.2022 Справа № 334/1042/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/1042/21 Головуючий у 1 інстанції: Турбіна Т.Ф.
Провадження № 22-ц/807/804/22 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«31» березня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 , про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2021 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 , про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 28.09.2002 року по 02.11.2004 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , від якого сторони мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_4 перебуває на її утриманні, є студенткою 1-го курсу денної форми навчання за спеціальністю «Комп`ютерні науки», освітня програма «Інтелектуальний аналіз даних» інституту комп`ютерних систем Одеського національного політехнічного університету, потребує матеріальної допомоги, навчання на денній формі фактично унеможливлює її працевлаштування. Вартість навчання за перші чотири курси складає 119 000 грн.

Оскільки університет знаходиться в іншому місті, ОСОБА_4 проживає в орендованій кімнаті в двокімнатній квартирі, за проживання в якій позивачем, починаючи з 29.08.2020 року, сплачується 3000,00 грн. щомісячно та вартість комунальних послуг.

Відповідач працевлаштований та має можливість надавати допомогу, інших осіб, які б перебували на його утриманні не має, стягнень по виконавчим документам з відповідача не проводиться.

На підставі зазначеного просила стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дня подання позову року та до досягнення ОСОБА_4 двадцяти трьох років або припинення нею навчання, стягнути з позивача на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 5000 грн. щомісячно, починаючи з 15.02.2021 року і до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення ОСОБА_4 23 років.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 908,00 грн. В частині вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу - відмовити.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на укладення нотаріально посвідченого договору про припинення права на аліменти на дитину, необґрунтованість розміру аліментів, наявність у позивача обов`язку утримувати дитину, недоведеність співмірності витрат на правничу допомогу із затраченим часом на їх надання, відсутність доказів їх оплати, недоведеність обсягу наданих послуг, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що договором не було припинено обов`язок батька утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання, на час укладання договору дитина ще не набула права на утримання, передбачене ст. 199 СК України, відповідачем при здійсненні розрахунку не були враховані всі витрати, відповідачем не надано доказів неможливості сплати аліментів у визначеному судом розмірі, розмір витрат на професійну правничу допомогу є доведеним.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13 січня 2022 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13 січня 2022 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 від 06.03.2003 року, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції , що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на час розгляду справи є повнолітньою особою.

10.09.2020 року між Одеським національним політехнічним університетом та ОСОБА_4 укладено договір про надання освітніх послуг № 03-18644к, відповідно до умов якого форма навчання денна, місце та строк надання освітньої послуги - АДРЕСА_1 з 01.09.2020 року по 30.06.2024 року, спеціальність: 122 Комп`ютерні науки, освітня програма Інтелектуальний аналіз даних, Комп`ютерні науки. Розмір плати за кожний навчальний рік становить 29750 грн.

Згідно з меморіальними ордерами від 11.09.2020 року, 29.01.2021 року оплата навчання за 2020-2021 навчальний рік здійснювалась позивачем.

З договору оренди житлового приміщення від 29.08.2020 року вбачається, що ОСОБА_4 винаймає кімнату в квартирі АДРЕСА_2 , орендна плата становить 3000 грн. на місяць зі сплатою комунальних платежів.

У зв`язку з навчанням ОСОБА_4 потребує матеріальної допомоги та перебуває на утриманні матері.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України).

Обов`язок щодо утримання повнолітніх дочки та сина покладається законом на обох батьків рівною мірою. У СК України послідовно провадиться принцип рівності прав й обов`язків матері й батька.

Обов`язок батьків по утриманню повнолітніх дочки, сина не є продовженням обов`язку батьків по утриманню дітей до досягнення ними вісімнадцяти років, оскільки ці обов`язки виникають із різних підстав.

Стягнення аліментів на дочку, сина, які досягали повноліття, з підстав, передбачених статтями 198, 199 СК, здійснюється у судовому порядку за новою позовною заявою (абз. 4 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15.05.2006 p.).

Отже, обов`язок батьків щодо утримання повнолітніх дочки, сина є самостійним обов`язком.

Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

За приписами статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз`яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 року № 3, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Також при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач добровільно матеріальної допомоги ОСОБА_4 не надає, при цьому має таку можливість, відповідач є працездатною особою, аліментів не сплачує, на утриманні інших дітей, непрацездатних осіб не має, має у власності транспортні засоби.

З виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність у сфері бухгалтерського обліку й аудиту, консультування з питань оподаткування.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Матеріали справи не містять та ОСОБА_1 не надано ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій доказів неможливості сплати аліментів у визначеному судом першої інстанції розмірі, нездійснення ним підприємницької діяльності, відсутності доходів.

При визначенні конкретного розміру аліментів судом першої інстанції було враховано як майновий стан відповідача, так і майновий стан позивача з огляду на принцип рівності прав й обов`язків матері й батька.

Колегія суддів не бере до уваги зазначений в апеляційній скарзі розрахунок розміру витрат, оскільки відповідачем враховано лише частину витрат повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

Позивачем рішення суду, зокрема, в частині розміру аліментів та форми їх стягнення, не оскаржувалось.

Доводи апеляційної скарги про укладення між сторонами договору про припинення обов`язку зі сплати аліментів на дитину від 29 жовтня 2011 року не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до умов договору про припинення права на аліменти на дитину від 29 жовтня 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , сторони домовились про те, що після передачі нерухомості право на аліменти на дитину, які мають сплачуватись ОСОБА_1 в інтересах малолітньої доньки та ОСОБА_4 вважається припиненим, ОСОБА_1 буде проживати окремо від малолітньої доньки, але у разі потреби згідно з вимогами ст. 190 СК України буде брати участь у додаткових витратах на дитину, ОСОБА_3 зобов`язалась самостійно утримувати малолітню доньку ОСОБА_4 , яка залишається проживати з нею.

Договір про припинення права на аліменти на дитину від 29 жовтня 2011 року не містить посилання на припинення права на аліменти на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.

Докази звернення ОСОБА_1 з позовом про тлумачення змісту договору про припинення права на аліменти на дитину від 29 жовтня 2011 року в контексті охоплення цим договором права на аліменти на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, та ухвалення судом відповідного рішення в матеріалах справи відсутні.

Обов`язок батьків по утриманню повнолітніх дочки, сина не є продовженням обов`язку батьків по утриманню дітей до досягнення ними вісімнадцяти років, оскільки ці обов`язки виникають із різних підстав.

Стягнення аліментів на дочку, сина, які досягали повноліття, з підстав, передбачених статтями 198, 199 СК, здійснюється у судовому порядку за новою позовною заявою (абз. 4 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15.05.2006 p.).

Таким чином, обов`язок батьків щодо утримання повнолітніх дочки, сина є самостійним обов`язком.

Колегія суддів також враховує, що на час укладення договору право на стягнення таких аліментів ще не існувало,оскільки воно пов`язане з набуттям дитини повноліття та проводження навчання.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення аліментів.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині незгоди з стягнення витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина друга статті 141 ЦПК України).

За змістом частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 вказано, що суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 12350 грн. є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 КАС України, Суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена "для визначення розміру витрат", в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

З матеріалів справи вбачається, що професійну правничу допомогу в суді першої інстанції ОСОБА_3 надавав адвокат Шурубура Є.С., який діяв на підставі договору про надання юридичної (правничої) допомоги від 12 грудня 2020 року.

Згідно з п. 3.1. вказаного договору за правову допомогу, передбачену в п. 1.2. даного договору замовник сплачує адвокату винагороду (гонорар) в розмірі 10 000 грн. за кожну справу в суді першої інстанції.

На підтвердження суми витрат на професійну правничу допомогу суду надано копію договору про надання юридичної (правової) допомоги від 12 грудня 2020 року, квитанцію до прибуткового касового ордера №18 від 12 грудня 2020 року та акт приймання-передачі виконаних робіт від 17 листопада 2021 року (а.с.23-25, 26, 128).

Отже, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, а отже є визначеним, матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення нею витрат в суді першої інстанції.

Суд першої інстанції, з огляду на умови договору про надання юридичної (правової) допомоги від 12 грудня 2020 року, враховуючи участь адвоката у розгляду справи, дійшов правильного висновку, що у цій справі витрати на правову допомогу є реальними, підтвердженими матеріалами справи.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19 (провадження № 61-16088св19) зроблено висновок, що згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідних клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката відповідач не заявляв та відповідних доказів не подавав, розмір витрат на правничу допомогу не спростував. Тому є правильними висновки суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що у зв`язку із задоволенням позову понесені позивачем витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача.

ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження не співмірності витрат на професійну правничу допомогу та на спростування їх розміру, що є його обов`язком відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є неприйнятними.

Належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 31 березня 2022 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова