Постанова

Іменем України

05 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 937/532/20-ц

провадження № 61-2164св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 серпня 2020 року у складі судді Урупи І. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 14 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Полякова О. З.,

Крилової О. В., Кухаря С. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - АТ «Акцент-Банк») про заборону вчиняти певні дії.

Позовну заяву мотивовано тим, що 20 січня 2020 року ним була отримана претензія від 13 січня 2020 року від АТ «Акцент-Банк» щодо невиконання зобов`язань за договором, в якій член правління - керівник напрямку «Ризик-Менеджмент» Трибулкін О. Г. послався на відступлення акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі -

АТ КБ «ПриватБанк») права вимоги за кредитним договором від 19 червня 2007 року № ZPMOG100000055 та договором іпотеки від 20 червня

2007 року № ZPMOG100000055 на користь АТ «Акцент-Банк» за договором факторингу від 01 листопада 2007 року № 1.

Проте, разом із претензією жодного документа на підтвердження наявності у АТ «Акцент-Банк» права вимоги за кредитним договором від 19 червня 2007 року № ZPMOG100000055 та договором іпотеки від 20 червня

2007 року № ZPMOG100000055 надано не було.

ОСОБА_1 зазначав, що співробітник АТ «Акцент-Банк» Трибулкін О. Г. , пославшись на те, що АТ «Акцент-Банк» є новим іпотекодержателем майна, яке розташоване за адресою:

АДРЕСА_1 , попередив, що у випадку невиконання або неналежного виконання порушеного зобов`язання в тридцятиденний строк з дня отримання ним цієї вимоги, АТ «Акцент-Банк» зі спливом цього строку матиме намір звернути стягнення на предмет іпотеки у будь-який спосіб, передбачений законодавством України, кредитним договором

та договором іпотеки.

Також зазначав, що згідно підпункту 2.3.10 кредитного договору

від 19 червня 2007 року № ZPMOG100000055 первісний кредитор має право здійснювати відступлення права вимоги за кредитним договором третім особам, письмово повідомивши про цей факт позичальника протягом п`яти днів після такого відступлення. Проте, у 2007 році письмового повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором від 19 червня

2007 року № ZPMOG100000055 від АТ КБ «ПриватБанк» він не отримував.

Керуючись частиною другою статті 1082 ЦК України, він звертався

із заявами від 21 квітня 2018 року та від 16 жовтня 2018 року

до АТ «Акцент-Банк» з вимогою про надання доказів того, що відступлення права грошової вимоги справді мало місце, але банк його вимоги

не виконав. Про заміну іпотекодержателя за договором іпотеки

від 20 червня 2007 року № ZPMOG100000055 його також у 2007 році

не повідомляли.

Станом на 21 січня 2020 року АТ «Акцент-Банк» не надано жодного доказу того, що саме він є новим належним кредитором за кредитним договором від 19 червня 2007 року № ZPMOG100000055 і іпотекодержателем

за договором іпотеки від 20 червня 2007 року № ZPMOG100000055.

При цьому, позивач зазначав, що 20 травня 2010 року під час судового засідання Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

у справі № 4-с-20-10 при розгляді питання про зняття арешту з майна, яке

є заставним за договором іпотеки від 20 червня 2007 року

№ ZPMOG100000055 представник заінтересованої особи

АТ КБ «ПриватБанк» заяву визнав повністю та не послався на відступлення АТ КБ «ПриватБанк» будь-кому права вимоги за цим договором.

ОСОБА_1 вважав, що участь АТ КБ «ПриватБанк» у зазначеному судовому засіданні як заінтересованої особи свідчить про наявність саме

у нього всіх прав іпотекодержателя.

Крім того, 21 червня 2011 року та 20 червня 2012 року ним були отримані листи від АТ КБ «ПриватБанк», у яких йшлося про страхові платежі, пов`язані з кредитним договором № ZPMOG100000055, що, на думку ОСОБА_1 , свідчить про те, що у 2011 році та 2012 році право вимоги мав саме

АТ КБ «ПриватБанк».

Позивач зазначав, що у січні 2017 року ним було отримано лист від

АТ КБ «ПриватБанк», у якому повідомлялося, що банк не заперечує проти перебудови заставного майна, а відповідно до підпункту 18.3 договору іпотеки від 20 червня 2007 року № ZPMOG100000055, право давати письмову згоду на вчинення перебудови предмета іпотеки наділений іпотекодержатель. У зв`язку із цим, на думку ОСОБА_1 , АТ «Акцент-Банк» у січні 2017 року не мав жодного відношення до іпотечного майна

за договором іпотеки від 20 червня 2007 року № ZPMOG100000055.

Після отримання 20 січня 2020 року претензії від АТ «Акцент-Банк» щодо невиконання зобов`язань за договором, позивач у Центрі надання адміністративних послуг виконавчого комітету Мелітопольської міської ради отримав інформаційну довідку № 196882777 про те, що станом

на 20 січня 2020 року іпотекодержатель з червня 2007 року не змінювався

і ним є АТ КБ «ПриватБанк».

ОСОБА_1 вважав, що пред`являючи претензію з вимогою виконання зобов`язання на користь АТ «Акцент-Банк» і посилаючись при цьому

на намір звернути стягнення на предмет іпотеки, відповідач примушує його до здійснення платежів, які він не має обов`язку виконувати на його користь.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд заборонити АТ «Акцент Банк» пред`являти вимоги щодо виконання на його користь зобов`язання

за кредитним договором від 19 червня 2007 року № ZPMOG100000055.

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про зміну підстав його позову.

Заява мотивована тим, що 01 листопада 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» і АТ «Акцент-Банк» було укладено договір факторингу № 1. Проте, відсутність доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце, як це передбачено частиною другою

статті 1082 ЦК України, на думку ОСОБА_1 , свідчить, про невиконання умов договору факторингу № 1 його сторонами.

ОСОБА_1 зазначав, що пунктом 8 договору факторингу № 1 передбачено, що АТ «Акцент-Банк» не пізніше 25 грудня 2007 року повинен був передати АТ КБ «ПриватБанк» в якості фінансування під відступлення права грошової вимоги кошти в сумі: 225 336 774,48 грн;

71 338 300,74 доларів США та 371 934,92 Євро. Відповідно

до пункту 4 договору факторингу № 1 ця сума під час його укладення

в гривневому еквіваленті дорівнювала 592 561 278,26 грн. Згідно інформації, яка є публічно доступною, станом на 01 листопада 2007 року АТ «Акцент-Банк» не мало в своєму розпорядженні коштів у наведеній сумі.

На думку ОСОБА_1 , укладаючи договір факторингу № 1, його сторони усвідомлювали фінансову неспроможність АТ «Акцент-Банк» щодо здійснення фінансування АТ КБ «ПриватБанк» на суму, зазначену

пунктом 8 договору факторингу № 1. Невиконання АТ «Акцент-Банк» фінансування під відступлення права грошової вимоги пізніше працівники АТ КБ «ПриватБанк» намагалися приховати наданням йому фальсифікованих фінансових документів у вигляді копій меморіальних ордерів від 28 грудня 2007 року № 71228L01Х5 і від 28 грудня 2007 року

№ 71228L00WF, що свідчить про обізнаність АТ КБ «ПриватБанк» щодо невиконання АТ «Акцент-Банк» пункту 8 договору факторингу № 1

та бажання АТ КБ «ПриватБанк» приховати цю обставину.

Позивач вважав, що АТ КБ «ПриватБанк» не виконав вимоги

пунктів 1, 3 і 12 щодо заміни кредитора та іпотекодержателя за договором факторингу № 1, що підтверджується листами АТ КБ «ПриватБанку»

від 21 червня 2011 року та від 20 червня 2012 року, інформаційною довідкою з Державного реєстру іпотек від 20 січня 2020 року № 196882777

і ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 20 травня 2010 року в цивільній справі № 4-с-20-10, які доводять незмінність кредитора і іпотекодержателя після укладення сторонами договору факторингу № 1.

Крім того, на думку ОСОБА_1 , відсутність повідомлення

АТ КБ «ПриватБанк» його відповідно до пункту 7 договору факторингу

№ 1 та недоведеність відповідачем отримання ним доказів виконання

АТ КБ «ПриватБанк» пункту 7 договору факторингу № 1, свідчить про узгодженість сторонами щодо невиконання цієї умови договору факторингу № 1.

Також позивач вважав, що договір факторингу не відповідав вимогам, які пред`являються до договорів про надання фінансових послуг, зокрема:

не містить умов щодо відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Разом із цим, на думку ОСОБА_1 , договір факторингу від 01 листопада 2007 року № 1, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Акцент-Банк»,

є нікчемним за законом, що позбавляє АТ «Акцент-Банк» права щодо пред`явлення будь-яких вимог за ним. Невиконанням ключових умов договору факторингу № 1 його сторонами і наявністю юридичного факту нікчемності даного правочину є підставами для задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд вважати підставами його позову невиконання умов договору факторингу № 1 його сторонами

і нікчемність за законом договору факторингу № 1, укладеного 01 листопада 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Акцент-Банк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 26 серпня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано невідповідністю обраного позивачем способу захисту права, зокрема, заборонити

АТ «Акцент-Банк» у майбутньому пред`являти вимоги щодо невиконання

на його користь зобов`язання за кредитним договором, оскільки суд

не може обмежити право особи щодо пред`явлення вимог на виконання зобов`язання за договором, якщо ця особа вважає своє право порушеним.

Разом із цим, суд першої інстанції посилався на те, що позивач, вважаючи договір факторингу № 1 нікчемним, не надав суду відповідного судового рішення про встановлення недійсності зазначеного правочину, при цьому,

у цій справі дійсність правочину не є предметом спору. Посилання позивача на недійсність договору факторингу № 1, встановлену законом,

не є підставою для обмеження прав відповідача щодо пред`явлення вимог

на виконання кредитного договору, якщо той вважає своє право порушеним. Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 14 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 серпня 2020 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормою права, яка підлягає застосуванню, законно та обґрунтовано дійшов висновку про те, що оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 щодо заборони відповідачу пред`являти вимоги до ОСОБА_1 про виконання на його користь зобов`язання за кредитним договором від 19 червня 2007 року

№ ZPMOG100000055, стосуються прав та інтересів ОСОБА_1 , які можуть бути порушені у майбутньому, тому вони не підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, а саме: відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах та що не дослідження судами зібраних у справі доказів, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства.

ОСОБА_1 вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що його право на час звернення до суду не порушено,

й зробили неправильні висновки про вимоги до АТ «Акцент-Банк»

в майбутньому.

Зазначає, що після пред`явлення 13 січня 2020 року АТ «Акцент-Банк» вимог, викладених у претензії, він був змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права для припинення дій товариства шляхом судової заборони відповідачеві пред`являти йому вимоги, які ним були викладені

у претензії, що, на думку позивача, відповідає способам захисту цивільних прав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 16 ЦК України.

На думку ОСОБА_1 , судами першої та апеляційної інстанцій не надано належної оцінки усім доказам того, що на час подання ним позовної заяви до суду іпотекодержателем заставного майна було АТ «ПриватБанк», а не

АТ «Акцент-Банк».

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 травня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи № 937/532/20-ц

із Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області.

У травні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив АТ «Акцент-Банк»

на касаційну скаргу, у якому зазначено, що оскаржувані судові рішення

є законними та обґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 червня 2007 року між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ZPMOG100000055, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальникові грошові кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 19 червня 2007 року по 17 червня 2022 року включно, у розмірі 28 500,00 доларів США на наступні цілі: придбання житлового будинку 24 000,00 доларів США, а також у розмірі

4 500,00 доларів США страхових платежів (а. с. 9-11).

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 20 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № ZPMOG100000055, предметом якого є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 (а. с. 12-15).

Згідно копії договору факторингу № 1, укладеного 01 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «Приватбанк») та закритим акціонерним товариством «Акцент-Банк» (далі - ЗАТ «Акцент-Банк») ЗАТ КБ «ПриватБанк» відступив ЗАТ «Акцент-Банк» права вимоги у повному обсязі до боржників,

що випливають з договорів, перелік яких визначено у додатку № 1 до цього договору.

Відповідно до пункту 1 договору факторингу ЗАТ КБ «ПриватБанк» здійснює відступлення прав витребування на свою користь платежів за кредитом, комісії, процентам, винагородам та іншим неустойкам. Здійснюється також відступлення прав вимоги, що випливають з договорів на отримання від боржників платежів за кредитом, відсоткам за його користування, комісіям, винагородам, інших платежів, неустойки (штрафу, пені), права на отримання яких виникає після укладання цього договору, до повного виконання зобов`язань боржником та інших прав у повному обсязі.

Згідно із пунктом 3 договору факторингу ЗАТ КБ «ПриватБанк» також здійснює відступлення прав вимог за договорами, які забезпечують виконання зобов`язань боржника перед ЗАТ КБ «ПриватБанк» (застави, поруки та інш.) які зазначені у додатку № 1 до договору факторингу.

Пунктом 4 договору факторингу № 1 передбачено, що за здійснення факторингової операції фактор стягує з клієнта плату відсотків

за користування клієнтом фінансуванням, наданим відповідно до договору факторингу, які визначені з розрахунку 0,46 % та сума яких дорівнює

2 725 781,88 грн. Передбачену цим пунктом плату клієнт зобов`язаний сплатити факторові до 25 грудня 2007 року.

Згідно із пунктом 8 договору факторингу № 1 фактор зобов`язується в строк не пізніше 25 грудня 2007 року передати клієнту грошові кошти в сумі:

225 336 774,48 грн; 71 338 300,74 доларів США; 371 934,92 євро (а. с. 64, 65).

Додаток 1 договору факторингу № 1, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ЗАТ «Акцент-Банк», у матеріалах справи відсутній.

20 січня 2020 року на адресу ОСОБА_1 надійшла претензія щодо невиконань зобов`язань за договором, у якій зазначалось про укладення договорів факторингу № 1 від 01 листопада 2007 року. У зв`язку

із невиконанням ОСОБА_1 кредитного зобов`язання, АТ «Акцент Банк» вимагало від нього повернення суми кредиту в повному обсязі,

а також процентів, комісії та штрафних санкцій, розмір яких на день цієї вимоги становив 9 490,00 доларів США, проценти, комісії, штрафні санкції 752 824,08 грн у тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги

(а. с. 29).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду

і вирішення справи.

Згідно з положеннями пунктів 3 та 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини,

що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду

за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод

чи законних інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється

на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи

не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу,

в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи

на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна сторона має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша

статті 16 ЦК України).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що правом

на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також

у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та

вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язання, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав

та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановивши, що позовні вимоги, заявлені ОСОБА_1 про заборону відповідачу пред`являти вимоги

до нього щодо виконання на його користь зобов`язання за кредитним договором від 19 червня 2007 року № ZPMOG100000055, стосуються прав

та інтересів ОСОБА_1 , які можуть бути порушені у майбутньому, дійшов правильного висновку про те, що вимога заборонити АТ «Акцент-Банк» вчиняти певні дії в майбутньому не може бути задоволена, оскільки захисту підлягає тільки порушене право.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою

до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень

статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 26 серпня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду

від 14 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович