ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5931/22 Справа № 201/8771/21 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2022 рокуколегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 червня 2022 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 липня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , треті особи товариство з обмеженою відповідальністю Дніпровський проектно-конструкторський технологічний інститут, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Анісімов Вячеслав Едуардович, про визнання недійсними правочинів, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2021 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , Управляння державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, треті особи товариство з обмеженою відповідальністю Дніпровський проектно-конструкторський технологічний інститут (далі ТОВ Дніпровський проектно-конструкторський технологічний інститут), приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Анісімов В.Е. (далі - ПН ДМНО Анісімов В.Е.), про визнання недійсними правочинів, мотивуючи його тим, що перебуваючи у шлюбі із відповідачем ОСОБА_1 вони у 2009 році почали будувати за спільні кошти житловий будинок, розташований у АДРЕСА_1 . Житловий будинок, загальною площею 229,1 кв.м, будувався протягом 2009-2018 років за спільні кошти подружжя. Фактично на території домоволодіння знаходяться два житлових будинки: житловий будинок загальною площею 65,6 кв.м із господарськими будівлями та спорудами, придбаний померлим батьком відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , і в подальшому успадкований відповідачем ОСОБА_1 ; житловий будинок загальною площею 229,1 кв.м, який не введений в експлуатацію, право власності на нього не зареєстроване, але придатний для проживання, оскільки у ньому виконані внутрішні ремонтні роботи. Саме цей будинок збудований протягом 2009-2018 років за спільні кошти подружжям ОСОБА_6 , тому є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

Вказувала, що вони мають двох дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та вся їх родина проживала у житловому будинку загальною площею 229,1 кв.м. Будинок було облаштовано для проживання їх родини на земельній ділянці спільними зусиллями подружжя ОСОБА_6 . У будинку зроблений ландшафтний дизайн, висаджені зелені насадження. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровськ від 28 жовтня 2019 року шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_1 розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 перешкоджав їй у доступі до об`єкта незавершеного будівництва. Не бажав ділити домоволодіння, тому вона вимушена була звернутись із позовом до ОСОБА_1 про визнання об`єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю з визначенням реального розміру частки у спірному об`єкті, виділення частки в натурі, визнання права забудовника, усунення перешкод в користуванні об`єктом незавершеного будівництва. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська суду від 17 вересня 2019 року у справі №201/10657/19 відкрито провадження, справа не розглянута. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 вересня 2019 року за її заявою було забезпечено позов - до набрання законної сили рішенням у справі накладено арешт на недобудовану будівлю з усіма спорудами, розташовану у АДРЕСА_1 , та заборонено будь-яким особам вчиняти певні дії щодо відчуження, дарування, передачу в оренду, передачу в заставу за договорами та розписками, якими користується та розпоряджається одноособово ОСОБА_1 .

Зазначала, що ОСОБА_1 і його брат ОСОБА_4 , під час дії заборони, здійснили відчуження вказаного майна, уклавши 27 травня 2020 року між собою нотаріально посвідчений договір визначення часток, за яким ОСОБА_1 отримав 23/100 часток домоволодіння, а ОСОБА_4 отримав 77/100 часток домоволодіння загальною площею 229,1 кв.м, розташованого в АДРЕСА_1 . У подальшому 10 червня 2020 року ОСОБА_4 уклав договір дарування, за яким передав своїй матері ОСОБА_2 77/100 частин домоволодіння з відповідними господарчими побутовими будівлями та спорудами. Відчуження ОСОБА_1 і у подальшому ОСОБА_4 домоволодіння стало можливим після того, як УДАБК (у період карантину) видано 06 травня 2020 року ОСОБА_1 декларацію про готовність об`єкта до експлуатації (домоволодіння із недобудованою будівлею площею 229,1 кв.м з усіма спорудами, розташовану в АДРЕСА_1 ).

Посилаючись на те, що обидва договори від 27 травня 2020 року і від 10 червня 2020 року учинено під час дії арешту, накладеного ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровськ від 17 вересня 2019 року у справі №201/10657/19, при цьому, ОСОБА_1 достеменно знав про наявність спору щодо об`єкта незавершеного будівництва і накладення арешту ухвалою від 17 вересня 2019 року, ОСОБА_4 також був обізнаний про наявність спору, оскільки звертався із позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок загальною площею 229,1 кв.м, розташований у АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 проживає на території вказаного домоволодіння, тому також є обізнаною про наявність судових спорів щодо об`єкту незавершеного будівництва, а тому просила суд визнати недійсним договір визначення часток від 27 травня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; визнати недійсним договір дарування від 10 червня 2020 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Також просила визнати недійсною Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації 06 травня 2020 року за №83.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 червня 2022 року провадження у справі у частині вимог ОСОБА_3 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради про визнання недійсною декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 06 травня 2020 року за№83 закрито.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 червня 2022 року позов задоволено. Вирішено питання стосовно судового збору.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 липня 2022 року заяву ОСОБА_3 про розподіл витрат на правову допомогу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі по 2 400 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, безпідставно задовольнив позов. Вказував, що оспорюваними позивачкою правочинами жодних її прав не порушено. Позивачка не має ніякого відношення до домоволодіння АДРЕСА_1 . Вона ніколи не була його власницею та не була у ньому зареєстрована. Житловий будинок літ.А-1 він успадкував після смерті батька, як і земельну ділянку за спірною адресою. На час вчинення оспорюваних правочинів жодних законодавчих обмежень на їх вчинення не було.

Також ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 липня 2022 року, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати додаткове рішення суду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не довела належними та допустимими доказами витрати на допомогу адвоката. Рішення є незаконним та невмотивованим.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та додаткове рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала, на яку посилаються позивач як на підставу для задоволення позову, хоча й була постановлена 17 вересня 2019 року (про що їй ніколи не було відомо, оскільки вона не є стороною у справі №201/10657/19), втім у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень зареєстрована тільки 19 червня 2020 року, тобто вже після укладання оспорюваних правочинів. Позивачка на є стороною договорів та вони жодним чином не порушують її прав. Спірне домоволодіння фактично весь час перебувало у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , втім їх частки, як співвласників, визначені не були. Підстави для стягнення витрат на адвоката відсутні.

30 серпня 2022 року ОСОБА_3 надала відзиви на апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в яких, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду, просила залишити їх без змін, а апеляційні скарги без задоволення. Наполягала на тому, що майно, відносно якого вчинені спірні правочини, є майном подружжя та підлягає поділу. Її позов задоволено, а тому понесені неї витрати на адвоката стягнуті з відповідачів законно. Жодних порушень норм процесуального права судом першої інстанції допущено не було. Відповідачі достеменно обізнані про наявність судового спору з приводу поділу майна подружжя.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 28 жовтня 2019р оку у справі №201/12419/18, залишеним без змін поставною Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2020 року, шлюб, зареєстрований 28 лютого 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які мають повнолітню дитину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітню дитину ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , розірвано (т.1 а.с.3337).

Між колишнім подружжям існує спір щодо поділу майна.

У вересні 2019 року ОСОБА_3 , діючи в своїх інтересах та інтересах дітей ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , звернулася до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, із такими вимогами: визнати об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами) по АДРЕСА_1 , який складається з: літ.К-2 житловий будинок, літ.під К-2 підвал, літ.к-1 прибудова, літ.під к-1 підвал, літ.Л гараж, літ.М гараж - об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; визнати ОСОБА_3 співзабудовником побудованого під час шлюбу, але не введеного в експлуатацію вказаного об`єкта незавершеного будівництва; визнати реальний розмір 1/2 частки у об`єкті незавершеного будівництва та виділити її в натурі; усунути ОСОБА_3 та дітям перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,1000 га, що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 березня 2019 року після смерті батька ОСОБА_5 , об`єктом незавершеного будівництва шляхом надання безперешкодного доступу та передачею дубліката ключів від спірного домоволодіння (т.1 а.с.1723).

Зі змісту позову ОСОБА_3 видно, що позивачка оспорює своє право на участь у будівництві житлового будинку, який не введений у експлуатацію, з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , який складається з: літ.К-2 житловий будинок, літ.під К-2 підвал, літ.к-1 прибудова, літ.під к-1 підвал, літ.Л гараж, літ.М гараж, просить визнати його об`єктом спільної сумісної власності, визнати себе співзабудовником і визнати реальний розмір 1/2 частки будинку. У позові посилалася на те, що будинок побудований за спільні кошти подружжя на земельній ділянці площею 0,1000 га, яка успадкована її колишнім чоловіком ОСОБА_1 від батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 вересня 2019 року у справі №201/10657/19 відкрито провадження, розгляд справи призначений у порядку загального позовного провадження (а.с.24).

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 вересня 2019 року за заявою ОСОБА_3 забезпечено позов до набрання законної сили рішенням у цивільній справі №201/10657/19 шляхом заборони будь-яким особам вчиняти певні дії щодо відчуження, дарування, передачу в оренду, передачу в заставу за договорами та розписками, якими користується та розпоряджається одноособово ОСОБА_1 .

В ухвалі роз`яснено, що ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи. Особи, винні в невиконанні ухвали про забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом. Строк пред`явлення ухвали до виконання три роки. Примірник ухвали про забезпечення позову направити для негайного виконання всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову (т.1 а.с.2526).

Відповідач не оскаржував ухвалу в апеляційному порядку, відповідне рішення суду апеляційної інстанції у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутнє. А позивачкою до пояснень надана постанова Дніпровського апеляційного суду від 27 січня 2021 року, ухвалена за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 листопада 2020 року, про призначення експертизи (т.1 а.с.214217).

Судом також установлено, що ОСОБА_4 звернувся до УДАБК з декларацією про готовність об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1), яка була зареєстрована 06 травня 2020 року за №ДП 83 (т.1 а.с.8485).

Як видно з декларації, вона подана ОСОБА_4 стосовно житлового будинку літ.«И-2», ганок літ.«и», гараж літ.«Л», гараж літ.«К», розташовані в АДРЕСА_1 . Початок будівництва 24 лютого 2014 року, закінчення 10 липня 2014 року, загальна площа 230,0 кв.м, поверховість 2+підвал, площа господарських споруд 58,8 кв.м, нове будівництво. Інформація про земельну ділянку - 0646,354 кв.м, кадастровий №:03:026:0078, :03:026:0077. Документ, що посвідчує право власності (користування) земельною ділянкою: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, серія та номер: 46888703, виданий 16 травня 2019 року, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Карпенко Н.В. Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Номер запису про право власності 6 31614131 від 16 травня 2019 року. Договір дарування, земельної ділянки, реєстровий №515, серія та номер: НН01305, виданий 24 травня 2019 року, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Карпенко Н.В. Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Номер запису про право власності 631614131 від 16 травня 2019 року 31705323 від 24 травня 2019 року.

Як вказував представник УДАБК, посадовими особами УДАБК перевірено повноту заповнення даних, зазначених в декларації, що за змістом достатня для прийняття рішення про реєстрацію декларації, підстав для відмови в реєстрації декларації не було. Ухвала Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська по справі №201/10657/19 про забезпечення позову до УДАБК не надходила.

27 травня 2020 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 укладено договір визначення часток, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Анісімовим В.Е., за реєстровим №646, яким визначено, що домоволодіння АДРЕСА_1 , належить їм на праві спільної часткової власності. На підставі ст.257 ЦК України сторони правочину домовилися про визначення часток вказаного об`єкту нерухомого майна. Опис об`єкта в цілому: літ.А1-1 - житлова прибудова; літ.а-1 - прибудова, загальною площею 65,6 кв.м, житловою площею 36,8 кв,м; під діт.А1-1 - погріб; літ.а1 - ганок, літ.И-2 - житловий будинок; під літ.И-2 - підвал, загальною площею 230,0 кв.м, житловою площею 23,7 кв.м; літ.и - ганок; літ.Б - літня кухня: літ.б-літня кухня; літ.В-сарай: літ.Г-гараж; літ.г - ганок, літ.Д - сарай тимчасовий; літ.Е- навіс; літ.Ж - вбиральня: літ.З - душ; літ.К - гараж; літ.Л - гараж; літ.М - бесідка; літ.Н - бесідка; №1-14 - оторожи, споруди, І,ІІ - мостіння.

За домовленістю сторін та згідно з розрахунком часток від 21 травня 2020 року, складеним інженером з інвентаризації нерухомого майна: ОСОБА_1 належить частина домоволодіння, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 08 грудня 2008 року, за №10-4127, зареєстрованого 21 січня 2009 року року, КП «Дніпропетровське МБТІ», згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно номер дату 21619698, реєстраційний номер 21790948, у фактичному володінні перебуває: літ.А-1 - житловий будинок; літ.А1-1 житлова прибудова; під літ.А1-1 погріб; літ.а - 1 прибудова; літ.а5 ганок; літ.Б - літня кухня: літ.б - лінія кухня; літ.В сарай; літ.Г - гараж; літ.г - ганок: літ.Д - сарай тимчасовий; літ.Е - навіс; літ.Ж вбиральня; літ.З - душ; 1/2 частина споруда №7-9; 1/3 частина мостіння ІІ; споруди №1-4,6,10,12,13; мостіння І, що складає 23/100 частин домоволодіння, розташовані на земельній ділянці, яка має площу 0,0646 га та кадастровий номер: :03:026:0078, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-020, сформованим 20 травня 2020 року Центром надання адміністративних послуг м.Дніпра.

ОСОБА_4 належить частина домоволодіння на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, виданого УДАБК Дніпропетровської міської ради 06 травня 2020 року за №ДП 83, фактично у володінні перебуває: літ.И-2 житловий будинок; під літ.И-2 підвал; літ.и - ганок; літ.К - гараж; літ.Л - гараж; літ.М бесідка; літ.Н бесідка; 1/2 частина споруди 7,9; споруди 5,8,11,14; 2/3 частини мостіння ІІ, що складає 77/100 частин домоволодіння, розташовані на земельній ділянці, яка має площу 0,0354 га та кадастровий номер: :03:026:0077, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НB-020, сформованим 20 травня 2020 року Центром надання адміністративних послуг м.Дніпра.

В результаті визначення часток нерухомого майна ОСОБА_1 , набуває право власності на 23/100 частин домоволодіння, ОСОБА_4 набуває право власності на 77/100 частин домоволодіння;

Сторони у присутності нотаріуса стверджують та гарантують один одному, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним: їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину (п.5). У пункті 6 договору сторони гарантують, що вищевказане майно до моменту укладення цього договору нікому іншому не продане, не подароване, не передане як внесок до статутного фонду юридичних осіб, не заставлене, під забороною (арештом) відчуження і податковою заставою не перебуває, судового спору щодо нього, а також прав у третіх осіб як в межах так і за межами України немає.

У пункті 10 договору сторонам роз`яснені нотаріусом вимоги ст.ст.210,182,657 ЦК України та ст.ст.60,61 СК Україні.

10 червня 2020 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Анісімовим В.Е., за реєстровим №522 (а.с.56-57), відповідно до якого ОСОБА_4 передав у дар ОСОБА_2 77/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , з відповідними господарськими прибудовами та спорудами, розташований на земельній ділянці площею 0,0354 га, кадастровий №:03:026:0077. Ці 77/100 часток складаються з: літ.И-2 житловий будинок; під літ.И-2 підвал загальною площею 230,0 кв.м, житловою площею 83,7 кв.м; літ.и ганок; літ.К гараж; літ.Л гараж; літ.М бесідка; літ.Н - бесідка; 1/2 частина споруди 7,9; споруди 5,8,11,14; 2/3 частини мостіння І.

Відчужувана частина домоволодіння належить дарувальнику на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, виданого УДАБК Дніпропетровської міської ради 06 травня 2020 року за №ДП 83, договору про визначення часток, посвідченого 27 травня 2020 року ПН ДМНО Анісімовим В.Е. за реєстровим №464, зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 травня 2020 року.

У п.5 договору дарувальник стверджує, що згадана частина домоволодіння, серед іншого, під забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо нього, права користування нею малолітніх та неповнолітніх, а також прав у третіх осіб як в межах України, так і за межами немає.

Також у п.6 договору дарувальник свідчить, що від обдарованої не приховані обставини, що мають істотне значення, зокрема, що частина домоволодіння під забороною (арештом) та у заставі, в податковій заставі не перебуває.

Факт відсутності заборони відчуження частини домоволодіння підтверджується витягом за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державного реєстрі рухомого майна станом на 10 червня 2020 року.

Щодо предмету договору відсутні судові спори, внаслідок дарування частини домоволодіння не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, обтяження, а також будь-які права у третіх осіб щодо предмету договору відсутні. У п.8 сторони підтвердили, що договорі не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому, він не несе характеру фіктивності або удаваного та не є зловмисним.

У п.13 договору нотаріусом роз`ясненні сторонами вимоги ст.ст.229,230,231,233,234,235 ЦК України (підстави визнання правочинів недійсними), ст.ст.56,65 СК України. Суд першої інстанції дійшов висновку, що договір визначення часток від 27 травня 2020 року і договір дарування часток від 10 червня 2020 року учинено у період дії заборони у вигляді арешту, накладеного ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровськ від 17 вересня 2019 року у справі №201/10657/19.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену заборону сторонам правочину було відомо. Такі правові висновки наведені у постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі №6-605цс16, від 18 січня 2017 року у справі №6-2552цс16 та від 24 травня 2017 року у справі №6-640цс17. Такий висновок підтриманий у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі №454/3657/18 (провадження №61-569св21). Відповідач ОСОБА_9 , вчиняючи оспорювані позивачкою правочини, достеменно знав про наявність справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання права власності, визнання співзабудовником, визнання реального розміру частки на будівельні матеріали, визнання права користування, усунення перешкод в користуванні, виділення майна, стягнення грошової компенсації та про наявність ухвали про забезпечення позову у даній справі, а тому, оспрювані позивачкою правочини підлягають визнанню недійсними в силу ст.ст.203,215 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.638 та ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (частина перша статті 358 ЦК України).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

З урахуванням принципів приватного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/ встановлення/припинення прав взагалі).

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Тлумачення статей 215,216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Відповідно до статей 16,203,215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Також у постанові від 27 листопада 2018 року у справі №905/1227/17 (провадження №12-112гс18) Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, що, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити певні фактичні обставини, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким положенням законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Позивач наполягала на тому, що оспорювані нею правочини підлягають визнанню недійсними, оскільки вони були вчинені під час дії арешту, накладеного ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровськ від 17 вересня 2019 року у справі №201/10657/19.

Вказані посилання фактично не відповідають дійсності, оскільки не дивлячись на те, що ухвала про забезпечення позову була постановлена судом 17 вересня 2019 року, до реєстру заборон була внесена лише 19 червня 2020 року, тобто вже після укладання оспорюваних правочинів.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За частинами 1,2,4 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, що переглядається матеріали справи не містять належних і допустимих доказів факту порушення прав позивачки, оскільки наразі вона не є власницею (співвласницею) частини майна, відносно якого були вчинені оспрювані правочини.

Той факт, що між нею та відповідачем ОСОБА_1 існує спір з приводу поділу майна подружжя, яким позивачка вважає домоволодіння, розташоване у АДРЕСА_1 , не може бути підставою для визнання правочинів недійсними.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 .

У пункті 3 частині першій статті 270 ЦПК України зазначено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал). Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати.

Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.

Враховуючи скасування рішення та втрату сили оскаржуваним додатковим рішенням, його необхідно скасувати, оскільки воно не може існувати окремо від основного рішення у справі по суті спору.

Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи результат розгляду даної справи, з позивачки ОСОБА_3 на користь апелянтів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід стягнути судові витрати по оплаті судового збору за подачу апеляційних скарг в розмірі по 2 723 грн. на користь кожного.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 червня 2022 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , треті особи товариство з обмеженою відповідальністю Дніпровський проектно-конструкторський технологічний інститут, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Анісімов Вячеслав Едуардович, про визнання недійсними правочинів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судові витрати в розмірі по 2 723 грн. кожному.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.