Справа № 346/5487/21
Провадження № 22-ц/4808/567/22
Головуючий у 1 інстанції Яремин М. П.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Девляшевського В.А.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Наш дім+5» про визнання права власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 25 січня 2022 року під головуванням судді Яремин М.П. у м. Коломия,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСББ «Наш дім+5» про визнання права власності на нерухоме майно.

Позов обґрунтовувала тим, що їй на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Коломийського нотаріального округу Трачук Л.В. 30.11.1998 за № Д-1307, належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 16,1 кв.м. Вищевказний договір дарування втрачено (загублено), та в газеті «ЗР-Інформ» розміщено відповідне оголошення, що такий слід вважати недійсним.

На загальних зборах акціонерів Закритого акціонерного товариства ремонтно-будівельного управління «Карпати» 06.04.2000 вирішено надати безкоштовно в користування місця загального користування (коридори, кухні, умивальники, туалети, підсобні приміщення, душові та ін.) жильцям будинку по АДРЕСА_2 .

Довідкою від 24.01.2002 № 10 підтвержено, що згідно рішення ЗАТ РБУ «Карпати» їй передано безкоштовно місця загального користування, кухню та туалет. Відповідно до довідки ОСББ «Наш дім + 5» підтверджено, що у її власності знаходиться кухня - площею 10,3 кв. м. та туалет - площею 0,8 кв. м.

Випискою з інвентаризаційних матеріалів від 19.10.2021 підтверджується, що вона є власником вищезазначеної квартири НОМЕР_1 , загальною площею 16,1 кв. м., кухні - площею 10,3 кв.м. та туалету - площею 0,8 кв. м.

Посилаючись на викладене та те, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності, а власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, просила визнати за нею право власності квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 27,2 кв. м., житловою - 16,1 кв. м., що складається з кімнати - площею 16,1 кв.м., кухні - площею 10,3 кв.м. та туалету, площею 0,8 кв.м.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 25 січня 2022 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що судом першої інстанції відмовлено в задоволенні позову з тієї підстави, що кухня та туалет, які передані їй, не є ізольованими (спільними) із належною їй квартирою та розміщені таким чином, що не мають спільного проходу з приміщенням квартири та не є одним цілим, а також з підстав можливості отримати дублікат договору дарування.

Поняття ізольованості житлового приміщення, а ні в ЦК України, ні в ЖК України не розкриваються. Стаття 382 ЦК України звертає увагу на два критерії визначення ізольованого приміщення, це: бути призначеним і придатним для постійного в ньому проживання. Якщо виходити із цих критеріїв, то її квартира є ізольованою, так як відповідає зазначеним критеріям. Тобто призначена для проживання і є придатною. Також ізольованість квартири розглядається, як здатність мешканців даної квартири облаштовувати свій побут, проживаючи окремо від інших людей. Саме після передачі їй кухні та туалету, її квартира відповідає зазначеним умовам. Статті 380 і 812 ЦК України теж звертають увагу на таку ознаку ізольованості, як придатність для проживання.

Кухня і туалет обслуговують тільки її квартиру, тому не є приміщеннями загального користування, оскільки такі приміщеннями не обслуговують більше одного житлового або нежитлового приміщення, або усіх співвласників багатоквартирного будинку.

Не можуть бути застосовані до цих правовідносин положення ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» про те, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників, не може бути поділено між співвласниками, і співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку, бо кухня і туалет передані їй у власність, відповідно не є спільною сумісною власність співвласників. Кухня та туалет не є допоміжним приміщенням будинку, функціональне призначення яких полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, так як передані їй у власність і не забезпечують експлуатацію будинку та побутове обслуговування мешканців будинку, а тільки її квартири. Відповідно співвласники будинку, в якому вона проживає, не є співвласниками зазначених приміщень.

Більше того, рішення ЗAT РБУ «Карпати» приймалися за згодою всіх жильців будинку, відкрито і жодних претензій ніким не висувалося.

Відповідно до пункту 3.15 ДБН В.2.2-15-2019 квартира - це комплекс взаємопов`язаних приміщень, що використовуються для проживання однієї сім`ї різного чисельного складу, який включає: основні приміщення - житлову (житлові) кімнати та допоміжні приміщення - кухню, ванну кімнату (душову), туалет (або суміщений санвузол), а також передпокій, комору чи вбудовану шафу. Отже, квартира - це ізольоване приміщення, у якому мають бути кухня, санвузол, внутрішньоквартирні коридори, передпокій тощо.

Зі змісту технічного паспорту убачається, що квартира складається з однієї кімнати - 16,1 кв. м. Приміщення загального користування - 11,1 кв. м. (кухня - 10,3 кв. м. та туалет - 0,8 кв. м.) належать до даної квартири згідно рішення зборів акціонерів З AT РБУ «Карпати» від 06.04.2000. Наведене свідчить, що включення до квартири кухні та туалету направлено на дотримання вимог ДБН. Адже якщо по договору дарування їй подаровано цю однокімнатну квартиру НОМЕР_1 , то вона має мати кухню і туалет, бо інакше це не буде квартира.

Житловий будинок, в якому розташована її квартира, це колишній гуртожиток старого житлового фонду, в якому не були передбачені індивідуальні кухні та туалети в окремих квартирах, а були облаштовані загальні туалети та кухні на поверхах. Згодом жильці будинку за рахунок переданих їм додаткових площ влаштували індивідуальні кухні та туалети. Вона, будучи особою похилого віку, не маючи засобів для переобладнання, погодилася на отримання кухні і туалету, які не є спільними з її квартирою, але в такий спосіб вона маю можливість забезпечувати свої санітарно-побутові умови.

Весь цей час вона користувалася кухнею та туалетом, однак після прийняття рішення судом фактично позбавлена можливості задовольняти свої бутові потреби і не зможе в інший законний спосіб набути право власності на кухню та туалет, з тим щоб її квартира відповідала вимогам передбаченим ст. 50 ЖК України.

Вважає, що право власності на кухню та туалет набуті нею законно. Вона змушена була звернутися до суду у зв`язку з неможливістю реалізації свого права власності. Хоча її суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак у зв`язку з відсутністю у неї відповідного документа на квартиру, вона не може розпорядитися такою як повноцінний власник. В рішенні суду зазначено, що передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. ЇЇ право є порушеним і навіть, якщо вона отримає дублікат договору дарування, то не зможе окремо визнати право власності на кухню та туалет, тому є підстави для застосування ст. 392 ЦК України.

Нею подані докази, які підтверджують передачу їй у власність кухні та туалету, але в спосіб, згідно чинного на той час законодавства, кухня та туалет не є приміщеннями загального користування і не забезпечують експлуатацію будинку та побутове обслуговування його мешканців. Такі ознаки, що квартира є не ізольованою та не є одним цілим не заслуговують на увагу, так як законодавець в ст. 380, 382, 812 ЦК України, ст. 150 ЖК України звертає увагу на інші критерії щодо визначення ізольованості квартири.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов.

Учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримала з мотивів, наведених у ній.

Представник ОСББ «Наш дім+5» в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про місце і час розгляду справи. Клопотання про відкладення розгляду справи, з наведенням поважних причин неявки в судове засідання, не подав. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності представника ОСББ «Наш дім+5».

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування, посвідченого 30.11.1998 приватним нотаріусом Коломийського нотаріального округу Трачук Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № Д-1307, ЗАТ Коломийське ремонтно-будівельне управління «Карпати» подарувало позивачу однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 16,1 кв. м., житловою площею 16,1 кв. м. (а. с. 4).

В зв`язку з втратою вищевказаного договору дарування, позивачем подано відповідне оголошення в газету «ЗР-Інформ» № 45 (1347) від 05.11.2021 (а. с. 16).

Згідно виписки загальних зборів акціонерів ЗАТ РБУ «Карпати» (протокол № 2) від 06.04.2000 вирішено надати безкоштовно в користування місця загального користування (коридори, кухні, умивальники, туалети, підсобні приміщення, душові та ін.) жильцям будинку по АДРЕСА_2 (а. с. 5).

Відповідно до довідки № 10, виданої 24.01.2002 ЗАТ РБУ «Карпати», згідно з рішенням загальних зборів акціонерів від 06.04.2000 (протокол №2), ОСОБА_1 передано безкоштовно в користування місця загального користування, кухню і туалет (а.с. 6).

Згідно довідки № 75, виданою об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Наш дім+5» 18.10.2021, у власності ОСОБА_1 знаходиться кухня, площею 10,3 кв. м. та туалет, площею 0,8 кв. м. (а.с.7).

Відповідно до копії технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , виготовленого 20.06.2003 Коломийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації, квартира складається з однієї кімнати - 16,1 кв. м. Приміщення загального користування - 11,1 кв. м. (кухня - 10,3 кв. м. та туалет - 0,8 кв. м.) належать до даної квартири згідно рішення зборів акціонерів ЗАТ РБУ «Карпати» від 06.04.2000 року, Загальна площа квартири 27,2 кв.м. (а.с. 8, 9).

Згідно даних у копії технічного паспорта на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у будинку квартирного типу (гуртожитку), виготовленого ОКП «Коломийське МБТІ» 22.10.2021 року, загальна і житлова площа квартири АДРЕСА_1 , становить 16,1 кв. м. (а.с. 10-11).

Згідно зі схематичним планом (планом поверхів будівлі) зазначених технічних паспортів вказані приміщення не є ізольованими (спільними) та розміщені таким чином, що не мають спільного проходу з приміщенням квартири та не є одним цілим, тобто розміщені кожен окремо (в протилежному напрямку одне від іншого), що позначено відповідними хвилястими лініями.

З виписки з інвентаризаційних матеріалів ОКП «Коломийське МБТІ», виданої 19.10.2021 за № 70258, убачається, що згідно з архівними даними станом на 31.12.2012 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 16,1 кв. м., зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Коломийського нотаріального округу Трачук Л.В. 30.11.1998 за № Д-1307. Згідно опису квартири загальна і житлова площа квартири становить 16,1 кв. м. Відповідно до примітки кухня, площею 10,3 кв. м. та туалет, площею 0,8 кв. м. знаходиться у власності власника квартири НОМЕР_1 , згідно довідки №75 від 18.10.2021 року ОСББ «Наш дім+5» (а.с. 12).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором.

Звертаючись з цим позовом, ОСОБА_1 вказувала, що на підставі договору дарування їй належить квартира загальною площею 16,1 кв.м., при цьому вищевказний договір дарування втрачено (загублено), а на загальних зборах акціонерів ЗАТ РБУ «Карпати» 06.04.2000 вирішено надати безкоштовно в користування місця загального користування (коридори, кухні, умивальники, туалети, підсобні приміщення, душові та ін.) жильцям будинку по АДРЕСА_2 , та відповідно до довідки ОСББ «Наш дім + 5» від 18.10.2021 підтверджено, що у її власності знаходиться кухня - площею 10,3 кв. м. та туалет - площею 0,8 кв. м.

Згідно ч. 1-3, 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.

Особа може відмовитися від свого майнового права. Відмова від права власності на транспортні засоби, тварин, нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленому актами цивільного законодавства.

Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Положення ст. 41 Конституції України визначають, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Вказане також відображено в ст. 321 ЦК України, згідно якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За змістом статті 328 ЦК України набуття права власності відбувається з існуванням певного юридичного складу, із яким закон пов`язує виникнення в особи права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, слід враховувати що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

В разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності за ст. 392 ЦК України у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно, оскільки підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до зазначеної норми є саме оспорення або невизнання права, а не намір набути таке право за рішенням суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) вказано, що відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Згідно ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

У частинах 1 та 2 ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно з п. 4 рішення Конституційного Суду України від 09.11.2011 року у справі №14-рп/2011 за законодавством України допоміжне приміщення у дво-або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканців» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Частиною першою статті 53 Закону України «Про нотаріат» визначено, що у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялася нотаріальна дія, нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування видається дублікат втраченого або зіпсованого документа.

Пунктом 1.1 глави 22 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, передбачено, що у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялася нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого або зіпсованого документа.

Таким чином, наведені правові норми передбачають видачу дублікату разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом. Перелік підстав видачі дубліката документа є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд першої інстанції, в оскаржуваному рішенні обґрунтовано зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, оскільки вищевказані приміщеннями (кухня та туалет), які передані їй в користування як місця загального користування, не є ізольованими (спільними) із належною їй квартирою та розміщені таким чином, що не мають спільного проходу з приміщенням квартири та не є одним цілим. При цьому, втрата документу, посвідченого або виданого нотаріусом, може бути підставою для видачі його дублікату, а не визнання права власності в судовому порядку.

Відмовляючи в задоволенні позову у зв`язку з безпідставністю позовних вимог позовних вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 не доведено порушення, невизнання та/або оспорення її прав власника спірного нерухомого майна відповідачем, як і не доведено того, що відсутність правовстановлюючих документів перешкоджає у реалізації останньою права на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом нерухомого майна.

Доводи апелянта, що після передачі їй кухні та туалету, її квартира буде ізольованою, відповідати критеріям її призначення і придатності для постійного проживання, суперечать змісту договору дарування. Згідно умов цього договору вона набула право власності лише на квартиру загальною площею 16,1 кв.м. Згідно даних технічного паспорта кухня і туалет є приміщеннями загального користування, не мають спільного проходу з приміщенням квартири та розміщені кожен окремо (в протилежному напрямку одне від іншого). Подарована ОСОБА_1 квартира загальною площею 16,1 кв.м. належала довірителю на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.1994 на праві колективної власності і апелянтом такий не оспорювався. Тому також не заслуговують на увагу і твердження апелянта, що оскільки предметом договору згідно договору дарування була однокімнатна квартира, то вона має мати кухню і туалет.

Необґрунтованими є посилання апелянта, що кухня і туалет передані їй у власність, не є допоміжним приміщенням будинку, функціональне призначення яких полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, так як передані їй у власність і не забезпечують експлуатацію будинку та побутове обслуговування мешканців будинку, а тільки її квартири, тому не є спільною сумісною власність співвласників.

Як встановлено судом, рішенням зборів акціонерів ЗАТ РБУ «Карпати» від 06.04.2000 надано всім жильцям будинку по АДРЕСА_2 безкоштовно саме в користування місця загального користування (коридори, кухні, умивальники, туалети, підсобні приміщення, душові та ін.), а за правочином позивач набула у власність квартиру загальною площею 16,1 кв.м.

Матеріали справи не містять належних доказів, що квартира загальною площею 16,1 кв.м., яку позивач набула у власність за правочином, у встановленому законом порядку об`єднана із кухнею - площею 10,3 кв. м. та туалетом - площею 0,8 кв. м., а також, що позивач набула право власності на такі кухню та туалет на законних підставах.

Позивачем не підтвердженого належними доказами наявність у неї права власності на кухню та туалет.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, що відповідач не визнає, заперечує або оспорює право власності позивача на майно.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено, тому рішення слід залишити в силі, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для захисту права власності у судовому порядку, яке не оспорюється відповідачем, за відсутності порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно та у зв`язку з втратою документа, посвідченого або виданого нотаріусом. Підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 25 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 квітня 2022 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

В.А. Девляшевський