Єдиний унікальний номер судової справи: 479/615/21
Провадження №22-ц/812/776/22
Провадження №22-ц/812/799/22
Постанова

Іменем України

03 жовтня 2022 року м. Миколаїв справа № 479/615/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем судового засідання Ковальським Є.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_3 про визнання договору оренди землі недійсним та скасування державної реєстрації договору оренди, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Кравченком Олександром Сергійовичем, та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 05 липня 2022 року, ухвалене в складі головуючої - судді Репушевської О.В., повний текст судового рішення складений 15 липня 2022 року,

встановив:

В липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі - ТОВ «Агрофірма Корнацьких»), ОСОБА_3 про визнання договору оренди землі недійсним та скасування державної реєстрації договору оренди.

Позивач зазначала, що є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером :02:000:0207 площею 5, 2497 га., що розташована в межах території Багачівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області.

У 2021 році вона дізналася, що на теперішній час земельна ділянка перебуває в оренді ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на підставі договору оренди землі №205/К, який укладений 01 січня 2005 року між ОСОБА_1 , підписаний від її імені за довіреністю ОСОБА_3 , та ТОВ «Агрофірма Корнацьких». Даний договір було зареєстровано державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг міста Южноукраїнська Миколаївської області.

На думку позивачки, договір оренди є неукладеним, оскільки представник не мав повноважень на підписання договору оренди 01 січня 2005 року, так як довіреність на ім`я ОСОБА_3 була видана 17 жовтня 2003 року, то відповідно до діючого на той час законодавства (ст.67 ЦК УРСР) строк її дії не міг перевищувати одного року з дня її вчинення, а тому станом на 01 січня 2005 року повірений ОСОБА_3 вже не мав жодних повноважень на укладання договору оренди земельної ділянки від імені ОСОБА_1 .

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати недійсним договір оренди землі та скасувати державну реєстрацію цього договору оренди.

У відзиві на позовну заяву відповідачі, заперечуючи проти позову, посилались на його необґрунтованість, а ТОВ «Агрофірма Корнацьких» і на сплив позовної давності.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 05 липня 2022 року позов задоволено частково.

Скасовано державну реєстрацію Договору оренди землі №205/К від 01 січня 2005 року, укладеного між ОСОБА_1 в особі ОСОБА_3 , діючого в її інтересах на підставі нотаріально посвідченої довіреності, та орендарем ТОВ «Агрофірма Корнацьких», зареєстрованого державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг м. Южноукраїнська Бернацькою В.О., номер запису про інше речове право:37387523.

Стягнуто з ТОВ «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_3 в рівних частках на користь держави судовий збір в сумі 908 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору оренди землі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту. Дійшовши висновку, що договір оренди землі від 01 січня 2005 року є неукладеним, суд першої інстанції скасував державну реєстрацію цього договору, оскільки, на його думку, це порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження належною йому земельною ділянкою й не відповідає вимогам закону.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , поданій її представником адвокатом Кравченком О.С., посилаючись на те, що рішення суду в частинах відмови у задоволенні вимог про визнання недійсним договору оренди землі порушує її права власності, а також невірний розподіл судових витрат, з огляду на сплачений позивачем судовий збір за подання позовної заяви, просила рішення суду за позовною вимогою про визнання недійсним договору оренди частково скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити зазначені вимоги та стягнути з відповідачів на користь позивача понесені нею судові витрати у солідарному порядку, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

В апеляційній скарзі ТОВ «Агрофірма Корнацьких» вказувало, що рішення суду незаконне та необґрунтоване, а тому просило його скасувати щодо задоволених позовних вимог про скасування державної реєстрації договору оренди та судових витрат і ухвалити в цій часині нове рішення, відмовивши в задоволенні даних позовних вимог.

На думку заявника, обставини справи свідчать про те, що 17 жовтня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 була досягнута усна домовленість щодо укладання договору доручення, на підтвердження цього факту ОСОБА_1 видала нотаріально посвідчену довіреність, а оскільки ця довіреність не містила строку її дії, то це свідчить про те, що і відповідний усний договір доручення 17 жовтня 2003 року був укладений також безстроково. Суд помилково застосував норми ЦК УРСР до правовідносин, що виникли у 2005 році. Враховуючи, що правовідносини доручення продовжили існування після 01 січня 2004 року, до них відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних ЦК України застосовуються положення нового ЦК України. За такого та враховуючи приписи ч. 3 ст. 5 ЦК України довіреності, видані у 2003 році, які були чинні станом на 01 січня 2004 року та в яких не зазначено строк дії довіреності, зберігають чинність після 01 січня 2004 року до припинення їх дії відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦК України, тоді як суд помилково застосував до спірних правовідносин положення ст. 67 ЦК УРСР.

Також зазначав, що судом безпідставно не було застосовано норми ч. 1, 2 ст. 241 ЦК України до спірних правовідносин, хоча дії ОСОБА_1 з отримання орендної плати свідчать про схвалення нею спірного договору оренди землі, підписаного від її імені ОСОБА_3 .

Доводами апеляційної скарги є, крім того, те, що суд невірно застосував ст. 642 ЦК України, не взяв до уваги, що договір оренди землі був фактично укладений та виконувався сторонами, про що свідчить факт добровільної передачі ОСОБА_1 у користування відповідачу належної їй земельної ділянки і отримання нею орендної плати, сплати орендарем податку за використання земельної ділянки, а тому, враховуючи правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року №338/180/17, не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Судом не надано оцінки наданим відповідачем доказам щодо схвалення позивачем оскаржуваного Договору оренди землі, не надано мотивів їх відхилення, що порушує принцип змагальності судового процесу та рівності учасників справи.

Також, на думку ТОВ «Агрофірма Корнацьких», судом не надано оцінки тому, що позивач пропустив позовну давність.

Відзивів на апеляційні скарги від учасників справи не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ТОВ «Агрофірма Корнацьких» і ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, із таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 5.2497 га, кадастровий номер: :02:000:0207, що розташована в межах території Багачівської сільської ради Первомайського (Кривоозерського) району Миколаївської області, що підтверджено даними Державного акту на право власності на земельну ділянку серія МК №088157, виданого Кривоозерською райдержадміністрацією 30 вересня 2003 року (т.1 а.с.7), даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №210814782, виданого 01 червня 2020 року( т.1 а.с.8).

01 січня 2005 року ОСОБА_3 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченої довіреності серія ВАР №521399, реєстраційний №8675 від 17 жовтня 2003 року, підписав із ТОВ «Агрофірма Корнацьких», договір оренди землі №205/К, площею 5,25 га, строком на 50 років з терміном закінчення 31 грудня 2054 року(т.1 а.с.97).

Вказаний договір зареєстрований в Кривоозерському реєстрвідділі МРФ, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за №96 від 04 квітня 2007 року (т.1 зворот а.с.74), що підтверджується даними Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право: 37387523 від 16 липня 2020 року (т.1 зворот а.с.9).

Судом встановлено, що нотаріально посвідчена довіреність серії ВАР №521399 (реєстраційний №8675) від 17 жовтня 2003 року, видана ОСОБА_1 на представлення її інтересів ОСОБА_3 , без зазначення строку дії (т.1 а.с.200-201).

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, наявність волевиявлення особи має бути обов`язкова, особа має бажати настання правових наслідків за укладеним договором, набувати права та обов`язки, що витікають із умов договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно статей 13, 14 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі в редакції станом на 01 січня 2005 року) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про оренду землі» (далі - Закон) орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

Положеннями частини першої статті 16 Закону передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Частиною першою статті 15 Закону визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Згідно змісту договору оренди від 01 січня 2005 року від імені орендодавця ОСОБА_1 діяв її представник ОСОБА_3 за нотаріально посвідченою 17 жовтня 2003 року довіреністю.

Як визначено ст. 386 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним на час видачі ОСОБА_1 довіреності, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується виконати від імені й за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Повірений зобов`язаний виконати дане йому доручення відповідно до вказівок довірителя. Повірений вправі відступити від цих вказівок, якщо за обставинами справи це необхідно в інтересах довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав своєчасно відповіді на свій запит. В цьому разі повірений зобов`язаний повідомити довірителя про допущені відступи, як тільки повідомлення стало можливим ст. 388 ЦК УРСР 1963 року).

Статтею 62 ЦК УРСР 1963 року, визначено, що угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки особи, яку представляють.

Згідно із ч. 1 ст. 67 ЦК УРСР 1963 року строк дії довіреності не може перевищувати трьох років. Якщо строк у довіреності не зазначений, вона зберігає силу протягом одного року з дня її вчинення. Посвідчена державним нотаріусом довіреність, що призначається для вчинення дій за кордоном і не містить вказівки про строк її чинності, зберігає силу до її скасування особою, яка видала довіреність.

В силу п. 1 ч. 1 ст. 69 ЦК УРСР 1963 року чинність довіреності припиняється закінченням строку довіреності.

Взявши до уваги зазначену у договорі оренди дату видачі довіреності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що укладаючи 01 січня 2005 року від імені позивача ОСОБА_1 договір оренди землі із ТОВ «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_3 не був уповноважений власником цієї землі на вчинення таких дій, з огляду на припинення чинності довіреності в зв`язку із закінченням її строку, тобто не мав необхідний обсяг цивільної дієздатності на час вчинення правочину.

За такого суд першої інстанції правильно виходив з того, що підписаний 01 січня 2005 року від імені ОСОБА_1 договір оренди землі із ТОВ «Агрофірма Корнацьких» є неукладеним, оскільки вчинений ОСОБА_3 без відповідних повноважень та, як наслідок, без вільного волевиявлення власника землі на його укладання та без погодження з орендарем істотних умов договору оренди.

За таких обставин також є вірним висновок суду першої інстанції про те, що за неукладеним правочином правовідносини не виникли, права та обов`язки орендарем не набуті, а тому відповідач без законних на те підстав використовує належну позивачу земельну ділянку.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору оренди землі суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом з тим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Крім того, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі права чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц).

У справі, що переглядається в апеляційному порядку ОСОБА_1 звернулась з вимогою про визнання недійсним договору оренди землі від 01 січня 2005 року, оскільки представник не мав повноважень на підписання цього договору оренди.

Суд першої інстанції правильно встановив, що спірний договір вчинений ОСОБА_3 без відповідних повноважень та, як наслідок, без вільного волевиявлення власника землі на його укладання та без погодження з орендарем істотних умов договору оренди.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом з тим, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, про те, що спірний договір, який укладений від імені позивача, підписаний не ним, а іншою особою, тобто укладений без волевиявлення позивача, підлягає визнанню недійсним на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України, вказала, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки.

Беручи до уваги підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельної ділянки, вважаючи, що ця ділянка знаходиться у фактичному користуванні відповідача за відсутності установлених законом підстав. Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки. Більше того, зважаючи на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця земельних ділянок.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 обрала неефективний спосіб захисту, а тому її позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди землі від 01 січня 2005 року не підлягають задоволенню.

Відмова у задоволенні позову у зв`язку з обранням неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що договір оренди землі порушує її права власності, а тому підлягає визнанню недійсним, не є слушними, у зв`язку з обранням неефективного (неналежного) способу захисту.

Колегія судів не може погодитись з доводами апеляційної скарги ТОВ «Агрофірма Корнацьких» про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про строк дії довіреності, виданої ОСОБА_1 , не врахувавши, що правовідносини доручення продовжили існування після 01 січня 2004 року і до них відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних ЦК України застосовуються положення ЦК України в редакції, що діє з 01 січня 2004 року, в зв`язку із чим ця довіреність є безстроковою і чинна до припинення їх дії відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦК України.

Так, з дослідженої судом нотаріально посвідченої довіреності серії ВАР №521399 (реєстраційний №8675) від 17 жовтня 2003 року, вбачається, що строк дії у ній незазначений. Отже, виходячи з приписів ч. 1 ст. 67 ЦК УРСР 1963 року вона зберігала силу протягом одного року з дня її вчинення.

Таке правове регулювання строку дії довіреності з огляду на зміст виданої ОСОБА_1 довіреності свідчить, що волевиявлення ОСОБА_1 було на укладання договору доручення із ОСОБА_3 строком саме на один рік, тобто до 17 жовтня 2004 року включно.

Ураховуючи зазначене, відповідно до абзацу 1 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, після 01 січня 2004 року до прав і обов`язків ОСОБА_1 і ОСОБА_3 за укладеним між ними договором доручення дійсно підлягають застосуванню положення ЦК України 2004 року.

Проте колегія суддів вважає хибними посилання в апеляційної скарзі на те, що застосування цих положень ЦК України автоматично змінює узгоджений сторонами строк дії договору доручення та виданої на її підставі довіреності, оскільки такі доводи апелянта пов`язані із помилковим тлумаченням законодавства.

Посилання в апеляційної скарзі на те, що ОСОБА_1 , отримуючи орендну плату, вчинила дії, які свідчать про наступне схвалення нею договору оренди землі від 01 січня 2005 року, і, як наслідок, застосування до оспорюваних правовідносин положень статті 241 ЦК України, є необґрунтованим з огляду на таке.

Статтею 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Тобто, вказана норма презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. За таких обставин ця норма ЦК України не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а, отже, не могла їх перевищити.

Такі правові висновки щодо застосування положень статті 241 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-2612ЦС15, Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 664/998/17.

Таким чином, до спірних правовідносин не можуть застосовуватися положення статті 241 ЦК України щодо наступного схвалення правочину, оскільки на момент укладення договору оренди землі від 01 січня 2005 року ОСОБА_4 не мав повноважень на його укладення.

Також колегія суддів не може погодитись з посиланнями апеляційної скарги ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на невірне застосування судом ст. 642 ЦК України, неврахування правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, не взяття до уваги, що договір оренди землі був фактично укладений та виконувався сторонами, про що свідчить факт добровільної передачі ОСОБА_1 у користування товариству належної їй земельної ділянки і отримання нею орендної плати, сплати орендарем податку за використання земельної частки.

Так, частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Посилання товариства на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, безпідставні, оскільки указані висновки зроблено за інших фактичних обставин. Так, у справі №338/180/17 вирішувався спір за позовом юридичної особи про стягнення безпідставно одержаних коштів і за зустрічним позовом відповідача до позивача про визнання договору укладеним та стягнення заборгованості за договором підряду, і цей спір стосувався порядку укладання господарських договорів.

До того ж колегія суддів звертає увагу на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц, правовідносини у якій виникли у зв`язку з тим, що позивач звернувся до суду з позовом до Селянського фермерського господарства про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними, посилаючись на те, що зазначені земельні ділянки перебували в тимчасовому користуванні відповідача, згодом він звернувся до фермерського господарства з клопотанням про їх повернення, однак отримав відмову з тих підстав, що між ними було укладено договори оренди земельних ділянок. Позивач стверджував, що жодних договорів оренди він не укладав і не підписував, волевиявлення та наміру на їх укладення він не мав. Оскільки судом було встановлено, що спірні договори позивач не підписував та, відповідно, істотних умов цих договорів не погоджував, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Крім того, у вказаній постанові Великою Палатою Верховного Суду надані роз`яснення щодо підстав застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки). Так, Велика Палата зазначала, що у праві України ця доктрина проявляється, зокрема, у кваліфікації певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу) як волевиявлення, яке свідчить про вчинення правочину, зокрема про його схвалення.

Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі.

Між тим, статтею 18 Закону України «Про оренду землі» (що діяла до 01 січня 2013 року) договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Зазначена норма виключає можливість укладення спірного договору шляхом вчинення конклюдентних дій, бо такий договір не може бути зареєстрований. За такого Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) до правовідносин, що склалися між сторонами у справі, що переглядалась.

З огляду на викладене, посилання ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на фактичне виконання договору оренди землі не свідчить про укладеність цього договору враховуючи конкретні обставини справи, встановлені судом.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що державна реєстрація неукладеного між сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельною ділянкою площею 5, 2497 га, яка розташована в межах території Багачівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Реєстрація права оренди ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на вищевказану земельну ділянку, коли договір оренди ОСОБА_1 фактично не підписувала, тобто цей правочин є неукладеним, не відповідає вимогам закону.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права.

На підставі викладеного, обґрунтованими є доводи позовної заяви про наявність правових підстав для скасування державної реєстрації договору оренди (запису про проведену державну реєстрацію). Тому суд першої інстанції у частині позовних вимог про скасування державної реєстрації зробив обґрунтований висновок про їх задоволення.

При цьому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відсутні правові підстави для застосування позовної давності у справі до вимоги про скасування державної реєстрації, враховуючи наступне.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Як зазначала ОСОБА_1 у позові лише у 2021 році їй стало відомо про вчинення від її імені договору оренди землі на строк 50 років, коли вона отримала Інформацію з Державного реєстру речових права на нерухоме майно, тобто з моменту її ознайомлення з його змістом. Отже позивачка за триваючим у часі правопорушенням, звернулася до суду із цим позовом у межах строку, встановленого статтею 257 ЦК України.

Отже доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та апеляційної скарги ТОВ «Агрофірма Корнацьких» по суті спору не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності передбачених законом підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 .

Крім того колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що розподіляючи судові витрати суд першої інстанції допустив помилку, оскільки не врахував, що за подання позову ОСОБА_1 було сплачено 908 грн.

Оскільки позов за двома позовними вимогами немайнового характеру (908 грн.+ 908 грн.) задоволено частково, то з огляду на те, що в задоволенні однієї позовної вимоги ОСОБА_1 відмолено, то з відповідачів в дохід держави підлягав стягненню недоплачений судовий збір у розмірі 908 грн., що вірно констатував суд першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Кравченком Олександром Сергійовичем, та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» залишити без задоволення, а рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 05 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий; Н.В. Самчишина

Судді: С.Ю. Колосовський

О.В. Локтіонова

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2022 року.