Справа № 405/9029/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2022 року Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі:

головуючого судді - Шевченко І.М.

за участю секретаря - Мишевець Т.І.,

представника відповідача Репалової Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Кіровоградської дирекції акціонерного товариства «Укрпошта» про визнання незаконним та скасування наказу (розпорядження) та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Кіровоградської дирекції акціонерного товариства «Укрпошта» про визнання незаконним та скасування наказу (розпорядження) та стягнення коштів, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) виконуючої ообов`язки директора філії Кіровоградської дирекції акціонерного товариства «Укрпошта» Тетяни Капустіної № 5676/к від 20.12.2021 року «Про відсторонення від роботи» та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.12.2021 року по день прийняття рішення по суті з розрахунку 423,81 грн. середньоденної заробітної плати та усі понесені позивачем судові витрати.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 24.10.2017 року перебуває у трудових відносинах з АТ «Укрпошта» в особі Кіровоградської дирекції. З 27.01.2021 року працює на посаді економіста І категорії, що підтверджується копією трудової книжки Позивача. 27.01.2021 року директором філії Кіровоградської дирекції АТ «Укрпошта» було затверджено посадову інструкцію економіста І категорії відділу економіки та фінансів Кіровоградської дирекції АТ «Укрпошта».

У грудні 2021 року її повідомили про обов`язковість пред`явлення документу, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, або пред`явити довідку про протипоказання до щеплення за формою № 028-1/о, COVID - сертифікату про одужання, та подати до кадрової служби філії копії цих документів, завірених власноруч.

У повідомлені про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 від 16.12.2021 року було вказано, що в разі незабезпечення пред`явлення нею вказаних вище документів, або у разі надання документу про відмову від вакцинації (форма № 063-2/о), це вважатиметься відмовою (ухиленням) від вакцинації, і її буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Також повідомлення містить попередження про те, що період відсторонення від роботи без збереження заробітної плати не увійде до страхового стажу для призначення пенсії та оплати тимчасової непрацездатності, адже за цей період роботодавець не сплачує за неї страховий внесок. Період відсторонення без збереження заробітної плати не входить й до стажу, що дає право на щорічну відпустку.

18.12.2021 року нею на ім`я в.о. директора філії Кіровоградської дирекції АТ «Укрпошта» Капустіної Т.О. було направлено заяву-заперечення у якому вона просила надати роз`яснення щодо законності отримання інформації, що містить таємницю (медичну інформацію). При цьому вона не відмовлялася від вакцинації.

Не надавши відповідь на її звернення, 20.12.2021 року в.о. директора філії Капустіною Т.О. прийняла наказ (розпорядження) № 5676/к про увільнення (відсторонення) від роботи без збереження заробітної плати, як таку, що ухиляється від проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19.

Вважає, що наказ (розпорядження) № 5676/к від 20.12.2021 року «Про відсторонення від роботи» є незаконним не тільки тому, що прямо не відповідає вимогам чинного законодавства, але й колективний договір, посадовій інструкції чи будь-якому іншому документі, підписаному між сторонами, у яких не передбачено її зобов`язання про здійснення такого щеплення. Крім того, у зв`язку з виданням відповідачем оспорюваного наказу, її позбавлено права на працю, права на відпустки, в односторонньому порядку відповідачем знято з себе обов`язок на відрахування обов`язкових податків та зборів, що надають право пенсійного забезпечення, тому такий наказ є незаконним, має бути скасований з відновленням її порушених прав.

Ухвалою суду від 29.12.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду.

04.02.2022 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву.

22.03.2022 року представником позивача подано до суду заяву про зменшення позовних вимог.

В судове засідання 31.03.2022 року представником позивача подано заяву про розгляд справи без їх участі, в якій з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог підтримано позов в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на обставини викладені у відзиві просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зваживши доводи, викладені в позовній заяві, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст.12 та ст.13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані, та підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24.10.2017 року згідно запису № 11 в трудовій книжці позивач прийнята на роботу в ПАТ Кіровоградська дирекція «Укрпошта» на посаду економіста відділу економіки та фінансів. З 27.01.2021 року працює посаді економіста І категорії, що підтверджується записом у трудовій книжці № 14.

16.12.2021 року відповідач вручив позивачу «Повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти респіраторої хвороби COVID-19», за підписом виконуючої ообов`язки директора філії Кіровоградської дирекції акціонерного товариства «Укрпошта» Т. Капустіної, в якому зазначено, що що в разі незабезпечення пред`явлення Позивачем вказаних вище документів, або у разі надання документу про відмову від вакцинації (форма № 063-2/о), це вважатиметься відмовою (ухиленням) від вакцинації, і Позивача буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Також повідомлення містить попередження про те, що період відсторонення від роботи без збереження заробітної плати не увійде до страхового стажу для призначення пенсії та оплати тимчасової непрацездатності, адже за цей період роботодавець не сплачує за Позивача страховий внесок. Період відсторонення без збереження заробітної плати не входить й до стажу, що дає право на щорічну відпустку (ст. 9 Закону України «Пор відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96-ВР).

18.12.2021 року позивач на ім`я в.о. директора філії Кіровоградської дирекції АТ «Укрпошта» Капустіної Т.О. направила заяву-заперечення у якій просила надати роз`яснення щодо законності отримання інформації, що містить таємницю (медичну інформацію). При цьому не відмовлялася від вакцинації.

20.12.2021 року в.о. директора філії ОСОБА_2 видала наказ (розпорядження) № 5676/к про увільнення (відсторонення) ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати, як таку, що ухиляється від проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19.

Наказом в.о. директора філії Капустіної Т.О. № 717/к від 10.03.2022 року зупинено дію наказу № 5676/к від 20.12.2021 року про відсторонення від роботи ОСОБА_1 та допущенно її дороботи з 11.03.2022 року.

Відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ч.2 ст.3); органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України (ч.2 ст.6); в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ч.1,2 ст.8); правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.19). Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам рівні конституційні права і свободи та рівність перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (ч.1,2 ст.43); кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло (ст.48); кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування (ч.1 ст.49); кожен має право на освіту (ч.1 ст. 53);

З метою реалізації зазначених конституційних положень, визначення організаційно-правових засад запобігання та протидії дискримінації, забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина ухвалено і діє Закон «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», який вводить загальну заборону дискримінації за ознакою раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними.

Стаття 2 Загальної декларації про права людини передбачила, що кожна людина повинна мати всі права і всі свободи, проголошені цією Декларацією, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища. Міжнародний пакт про громадянські і політичні права також встановлює загальну заборону дискримінації за ознаками раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, народження чи іншої обставини (ст.2). Пакт покладає на держави обов`язок передбачити в національному законі заборону не тільки дискримінації будь-якого роду (ст.26), але й будь-якого відступу на користь національної, расової чи релігійної ненависті, що являє собою підбурювання до дискримінації, ворожнечі або насильства (ст.20). Крім того, ст. 4 Пакту передбачає, що під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою і про наявність якого офіційно оголошується, держави-учасниці цього Пакту можуть вживати заходів на відступ від своїх зобов`язань за цим Пактом тільки в такій мірі, в якій це диктується гостротою становища, при умові, що такі заходи не є несумісними з їх іншими зобов`язаннями за міжнародним правом і не тягнуть за собою дискримінації виключно на основі раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії чи соціального походження. Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (ЄКПЛ) у ст. 14 та ст. 1 Протоколу № 12 також закріплює принцип недискримінації.

Постановою Кабітету міністрів України від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з відповідними змінами (надалі-Постанова №1236), визначено, що з 19 грудня 2020 р. до 31 грудня 2021 р. на території України карантин. У зв`язку з цим керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 (далі - перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно достатті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України Про оплату праці та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. (п.41-6 Постанови). Згідно з Постановою КМ№ 1096 від 20.10.2021 року, пункт 41-6 Постанови набирає чинності з 8 листопада 2021 року.

Згідно з Наказом МОЗ від 04.10.2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», зареєстрованого в Мін`юсті 07.10.2021 за №1306/36928, в редакції чинній на час звернення до суду з даним позовом, на час карантину обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.

В свою чергу, безпосередньо сам наказ МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а лише затверджує «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Обов`язковість профілактичних щепленнь проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, визначено відповідним Переліком, який підписаний Генеральним директором Директорату громадського здоров`я та профілактики захворюваності і який, відповідно, не уповноважений визначати окремі професії, виробництва та організації, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб.

Тобто фактично обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 наказом МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 для певних професій, виробництв та організацій не визначена, а затверджено лише «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Частиною 1 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" визначено, що лише профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 12 цього Закону рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено порядок відсторонення від роботи осіб, які є бактеріоносіями. У разі якщо бактеріоносіями є особи, робота яких пов`язана з обслуговуванням населення і може призвести до поширення інфекційних хвороб, такі особи за їх згодою тимчасово переводяться на роботу, не пов`язану з ризиком поширення інфекційних хвороб. Якщо зазначених осіб перевести на іншу роботу неможливо, вони відсторонюються від роботи в порядку, встановленому законом. На період відсторонення від роботи цим особам виплачується допомога у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності.

Зазначені в частині першій цієї статті особи можуть бути визнані тимчасово або постійно не придатними за станом здоров`я для виконання певних видів робіт. Рішення про тимчасову чи постійну непридатність осіб, які є бактеріоносіями, для виконання певних видів робіт приймається медико-соціальними експертними комісіями на підставі результатів лікування, даних медичних оглядів тощо. Таке рішення медико-соціальної експертної комісії може бути в установленому порядку оскаржено до суду.

Перелік видів робіт, для виконання яких особи, які є бактеріоносіями, можуть бути визнані тимчасово або постійно не придатними, визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України. Рішення про встановлення карантину, а також про його відміну негайно доводиться до відома населення відповідної території через засоби масової інформації.

У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них, підстави та порядок обов`язкової самоізоляції, перебування особи в обсерваторі (обсервації), госпіталізації до тимчасових закладів охорони здоров`я (спеціалізованих шпиталів). Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності.

Організація та контроль за дотриманням встановленого на території карантину правового режиму, своєчасним і повним проведенням профілактичних і протиепідемічних заходів покладаються на місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

У ст. 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» дано визначення поняттю «календар профілактичних щеплень» (далі - календар щеплень) нормативно-правовий акт центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, яким встановлюються перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення;

Статтею 11 ЗаконуУкраїни «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено організацію та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів, зокрема щодо санітарної охорони території України, обмежувальних заходів стосовно хворих на інфекційні хвороби та бактеріоносіїв, виробничого контролю, у тому числі лабораторних досліджень і випробувань при виробництві, зберіганні, транспортуванні та реалізації харчових продуктів і продовольчої сировини та іншої продукції, при виконанні робіт і наданні послуг, а також організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.

Організацію та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів у межах територій, об`єктів, частин і підрозділів, підпорядкованих центральним органам виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Службі безпеки України, забезпечують зазначені органи, підпорядковані їм установи державної санітарно-епідеміологічної служби, медичні служби, а також керівники зазначених об`єктів, частин, підрозділів. Проведення профілактичних щеплень забезпечують центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування та органи державної санітарно-епідеміологічної служби.

Профілактичні щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 до вказаного Календаря профілактичних щеплень в Україні не включені, а відтак посилання та обґрунтування відповідачем необхідності наявності доказів щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з якимись датами, як то 16.12.2021 року, чи то 20.12.2021 року є незаконним. Тобто фактично з прийняттям відповідного наказу правове регулювання та визначення тих профілактичних щеплень, які є обов`язковими не змінилось, а відтак відсторонення працівника, який і входить до переліку затвердженого наказом МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 є незаконним, оскільки саме до компетенції МОЗ України входить повноваження визначати Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, що відповідно і зобов`язує МОЗ самостійно визначати відповідні хвороби та інфекції.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року №14-рп/2004 право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення рівних можливостей кожному для його реалізації.

Статтею 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органівз підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбуваєтьсяз одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати.

Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку.

За змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативно-правовим актом.

В п.п. 3.2 п.3 Рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020р. №10-р/2020 в справі № 1-14/2020(230/20), суд зазначає, що згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Конституційний Суд України наголошує, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3,6, 8, 19, 64 Конституції України.

Згідно із ст. 2-1 КЗпП України, забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Застосовуючи способи граматичного, логічного та системного тлумачення вказаної норми права, законодавець використовуючи розділовий знак «;» після слів «протипожежної охорони», розділюючи частини речення далекі за змістом, визначив випадки, коли працівник може відсторонюватись з ініціативи від роботи власником або уповноваженим ним органом, тобто поява на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмова або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони та окремо визначив випадки передбачені законодавством, що обумовлює відсутність ініціативи власника або уповноваженого ним органу за відсутності окремої вказівки на це у відповідному законі.

Запровадження обов`язкової вакцинації для працівника, що не було умовою трудового договору при його укладенні, є зміною істотних умов праці у розумінні ч.3 ст. 32 КЗпП України, відповідно до якої про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. У даному випадку цю вимогу закону було порушено.

Положення п.5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» зобов`язують, а не надають право підприємствам, установам і організаціям усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Вказана норма права передбачає таку можливість щодо осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. В той же час МОЗ України не затверджувало на даний час переліку інфекцій, ухилення щеплення від яких може бути підставою для відсторонення від роботи.

Крім того, посилання в оспорюваному наказі на п. 41-6 постанови КМ України від 09.12.2020 року №1236, зі змісту якої, серед іншого, вбачається, що керівникам слід забезпечити відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком за наказом МОЗ України від 04.10.2021 року №2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, не можуть будь-яким чином змінити процедуру відсторонення визначену п.5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», оскільки вищевказані нормативні акти є підзаконними нормативними актами, тобто мають нижчу силу ніж Закон і не можуть змінювати правове регулювання визначене законом.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, а відтак, п. 41-6 слід розуміти не як надання повноважень для відсторонення працівників, а як наголошення на необхідності дотримання закону, зокрема п.5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», яка і регулює процедуру такого відсторонення. В іншому випадку з метою правової визначеності та враховуючи принцип належного урядування КМУ в даній постанові мав би зазначити про це.

Внесення змін до п. 1 постанови КМ України від 09.12.2020 року №1236 є неприйнятним з точки зору закону, оскільки КМ України вправі, відповідно до вимог ч. 1 ст. 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" встановлювати та відміняти карантин, а повноважень продовжувати його дію, шляхом внесення змін до відповідних пунтів постанови, якою встановлювався карантин та визначався період його дії не наділений.

Вимога відповідача надати позивачу докази проведення відносно неї, якихось медичних маніпуляцій, тобто проведення щеплень, також є незаконною і зточки зору міжнародного права.

Згідно зі ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно з ч. 1 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ст. 286 ЦК України фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи. Фізична особа зобов`язана утримуватися від поширення інформації, зазначеної у частині першій цієї статті, яка стала їй відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків або з інших джерел. Фізична особа може бути зобов`язана до проходження медичного огляду у випадках, встановлених законодавством.

Сучасні міжнародні стандарти вимагають, що будь-яке медичне втручання, включаючи вакцинацію, повинно супроводжуватись попередньою вільною і поінформованою згодою. Вільна згода означає відсутність прямого чи опосередкованого примусу, включаючи можливість будь-яких негативних наслідків прийнятого особою рішення. Поінформована згода передбачає не тільки повідомлення про загальні притаманні ризики вакцинації, але й інформацію про ризики для індивідуальних особливостей і фізичного здоров`я кожного окремого пацієнта.

При вирішенні конфлікту між двома наведеними суспільними інтересами перевага має бути надана повазі до фізичної недоторканості, людської гідності, принципи самовизначеності і особистої автономії.

Згідно з позицією ЄСПЛ, запровадження обов`язкової вакцинації має супроводжуватись дотриманням таких міжнародно визнаних гарантій і стандартів: 1) законність: обов`язковість вакцинації, її порядок, види, відшкодування шкоди, що може бути завдана життю та здоров`ю, мають бути встановлені законом; 2) наявність нагальної суспільної потреби: повинна існувати «нагальна суспільна потреба» у запровадженні обов`язковості конкретної вакцинації. Така потреба повинна бути реальною, а не гіпотетичною чи уявною. Коли держава покладається на міркування загального інтересу чи суспільного блага для обмеження людських прав, такі міркування мають тлумачитися вузько, беручи до уваги необхідність дотримання справедливого балансу між різними інтересами у цій сфері; 3) найменш обтяжлива для людських прав альтернатива: обов`язкова вакцинація повинна бути найменш обтяжливою для людських прав альтернативою. Якщо досягнути мети - захисту населення від інфекційних хвороб - можливо досягти іншими способами, то запровадження обов`язкової вакцинації є невиправданим і неправомірним. Тому при запровадженні обов`язкової вакцинації слід довести, що менш обтяжливі для прав людини альтернативи є неможливими чи неефективними; 4) пропорційність: запровадження обов`язкової вакцинації має бути пропорційним легітимній меті, тобто має існувати розумне співвідношення між вжитими заходами і метою, що переслідується. Пропорційність також вимагає дослідження того, чи дотримується баланс між суспільними інтересами і захистом прав людини, а також оцінки реального ризику для населення, який має зменшити чи усунути примусова вакцинація.

У будь-якому випадку запровадження обов`язкової вакцинації повинно відбуватися з урахуванням першого принципу Нюрнберзького кодексу та міжнародних документів, згідно якого будь-яке медичне втручання вимагає добровільної згоди, а відмова не повинна мати негативних наслідків для особи.

Виходячи з вищенаведеного суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування наказу щодо відсторонення позивача від роботи.

Окремо суд відзначає, що Наказом Міністерства охорони здоров`я від 25.02.2022 року № 380 зупинено дію Наказу Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», до завершення воєнного стану в Україні.

Згідно статті 27 Закону України «Про оплату праці» та абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Обчислення середньої заробітної плати проводиться згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.95р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Зокрема, відповідно до п.2 Постанови ККМУ №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середній заробіток та загальна сума заборгованості відповідача відповідно становить:

Розрахунок середньоденного заробітку визначено позивачем в сумі 423,81 грн.

Таким чином, загальна сума середнього заробітку за період з 21.12.2021 року по 10.03.2022 року становить 22 885,74 грн.

Згідно з ч. 1 ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Судом встановлено, що 22.02.2021 року між позивачем та адвокатом Суліменко Т.А. укладено договір про надання правничої допомоги. За умовами договору вартість послуг з правової та інформаційно-косультативної допомоги з юридичних питань становить 5 000 грн. При укладенні даного договору виконавцю сплачено 5 000 грн. в рахунок наданих послуг, що підтверджено квитанцією BASS_3 від 28.12.2021 року.

Таким чином, понесені позивачем судові витрати підтверджені належними доказами, а тому підлягають стягненню з відповідача.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, а тому стягненню на користь держави з відповідача підлягають судові витрати в сумі 992,40 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 7, 10, 12, 13, ст.ст.77-80, 81, 95, 133, 141, 235, 258, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Кіровоградської дирекції акціонерного товариства «Укрпошта» про визнання незаконним та скасування наказу (розпорядження) та стягнення коштів, - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ виконуючої обов`язки директора філії Кіровоградської дирекції акціонерного товариства «Укрпошта» Тетяни Капустіної № 5676/к від 20.12.2021 року «Про відсторонення відроботи» ОСОБА_1 , економіста І категорії відділу економіки та фінансів.

Стягнути з акціонерного товариства «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 22 885,74 грн.

Стягнути з акціонерного товариства «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.

Стягнути з акціонерного товариства «Укрпошта» на користь держави судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Повний текст рішення виготовлено 07.04.2022 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з підстав, передбачених ч.ч.2, 3 ст.354 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається до Кропивницького апеляційного суду через Ленінський районний суд м.Кіровограда.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: акціонерне товариства «Укрпошта», місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 22, в особі Кіровоградської дирекції акціонерного товариства «Укрпошта», місцезнаходження: 25006, м. Кропивницький, вул. Гоголя, 72, .

Суддя Ленінського районного

суду м. Кіровограда І. М. Шевченко