Провадження №2/522/2423/22
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 вересня 2022 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Чернявської Л.М.,
за участю секретаря судового засідання Тофан Л.Р.,
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганни Анатоліївни, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та повернення сторін у первісний стан шляхом реституції та визнання права власності на частину нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

15 червня 2021 року до Приморського районного суду м. Одеси позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганни Анатоліївни, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та повернення сторін у первісний стан шляхом реституції.

Ухвалою суду від 18 червня 2021 року позов залишено без руху.

21 липня 2021 року від представника Позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків та позовна заява ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганни Анатоліївни, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та повернення сторін у первісний стан шляхом реституції та визнання права власності на частину нерухомого майна.

Позивач просив визнати правочин договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 11.05.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. (р. 673) недійсним та повернути сторони правочину в первісний стан, зобов`язавши ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 180 035 гривень; Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 48, 9 кв.м., житловою 11, 3 кв.м.

В обґрунтування позову зазначено, що з 1998 року ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . В лютому 2018 року подружжя припинили свої подружні відносини і у вересні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. За час перебування у шлюбі подружжя придбали квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яке було зареєстровано за ОСОБА_2 . В грудні 2018 року, Позивачу стало відомо про укладення 08.05.2018 року попереднього договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про намір укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за грошові кошти в сумі 1 856 400 гривень, що на той час було еквівалентно 73 400 доларів США, а також про те, що через декілька днів, а саме 11.05.2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу зазначеної квартири за грошові кошти в сумі 180 035 гривень, який був посвідчений приватним нотаріусом Чередниченко Г.А. (р. 673).

Оскільки квартира відчужувалась ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 і під час, коли подружжя фактично не проживало разом, то частину грошових коштів, які ОСОБА_2 отримала від продажу квартири, вона чоловікові не передала, чим порушила його право власності на частину грошових коштів, які ОСОБА_1 мав в силу того, що де-факто квартира належала на праві спільної сумісної власності як майно, яке було придбане в період перебування у шлюбі та спільного ведення господарства за спільні сумісні кошти подружжя, на яке в силу положень ст. 60 СК розповсюджується презумпція спільної сумісної власності. Оскільки згоди на відчуження зазначеної квартири, яка передбачена положеннями ч. 3 ст. 65 СК, ОСОБА_1 не надавав і квартира вибула з володіння позивача поза його волею, ОСОБА_1 змушений звернутись до суду з позовом про визнання правочину недійсним та повернення сторін правочину у первісний стан шляхом реституції.

Ухвалою суду від 26 липня 2021 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. Клопотання позивача про витребування доказів задоволено, витребувано від приватного нотаріуса ОМНО Чередниченко Ганни Анатоліївни належним чином завірені копії всіх матеріалів, які стали підставою для укладення 11 травня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

02 вересня 2021 року від представника ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначила, що надана Позивачем інформація не відповідає фактичним обставинам справи. Спірна квартира була придбана ОСОБА_2 особисто, за власні грошові кошти. Даний факт підтверджується заявою ОСОБА_1 від 16.12.2013 року, що посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Варавою К.В., зареєстровано в реєстрі 1277. В заяві Позивач повідомляє, що квартира під АДРЕСА_1 є особистою власністю його дружини ОСОБА_2 , оскільки набута нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто.

06 вересня 2021 року від представника ОСОБА_2 до суду надійшла заява про застосування наслідків спливу позовної давності.

07 вересня 2021 року від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. до суду на виконання ухвали суду від 26.07.2021 року надійшли належним чином засвідчені копії договору купівлі-продажу квартири, посвідчений нею 11 травня 2018 року за реєстровим № 673, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Також просила розглядати справу за її відсутністю.

Протокольною ухвалою суду від 20 грудня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті.

02 серпня 2022 року від представника ОСОБА_2 до суду надійшло клопотання про врахування висновків застосування норм права викладених в постанові Верховного Суду по справі № 522/13417/19.

В судовому засіданні 03 серпня 2022 року представник Позивача надав свої пояснення стосовно обставин справи. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, сповіщались належним чином.

Ухвалою суду від 03 серпня 2022 року клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Адабаш С.А. про повернення судового збору задоволено. Зобов`язано Управління Державної казначейської служби України м. Одеси в Одеській області повернути ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 992,40 грн. згідно з квитанцією № 6369-9896-8968-8654 та сплачену суму судового збору у розмірі 3000 грн. згідно з квитанцією № 1939-6952-1174-4978.

В судове засідання 30 вересня 2022 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Від представника Позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутністю, просили розглянути справу за матеріалами, яка містяться у справі. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, сповіщались належним чином.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд вважає, що були створені всі умови для реалізації прав осіб на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги, що учасники справи будучи повідомленими про дату та час розгляду справи в суді, не з`явились, суд оцінює таку поведінку учасників справи як небажання прийняти участь в розгляді справи в суді.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У той же час, Європейський суду своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.

Крім того, враховуючи нормативне регулювання даного питання національним та європейським законодавством, суд вважає, що позивач) не з`являючись у судові засідання, не даючи суду можливості своїми діями у встановлений законом строк вирішити справу, зловживає своїми процесуальними правами.

Підстав для відкладення розгляду справи, визначених частиною 2 ст. 223 ЦПК України судом не встановлено.

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів.

Справа перебуває на розгляді в суді з червня 2021 року.

Тож, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у матеріалах справи докази, вважає що позов слід залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суди, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

На підставі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що з 17.10.1998 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 18.09.2018 року (повторно) Чорноморським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Серія НОМЕР_1 , який рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.11.2021 у справі № 522/13906/20 було розірвано.

05 квітня 2012 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Свідоцтво видане на підставі договору інвестування будівництва шляхом купівлі цільових облігацій № 583-Б від 03.12.2010 року, акта прийому-передачі від 01.03.2011 року (а.с. 91), що також підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав № 33867743 від 18.04.2012 року виданого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» на квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_2 на праві власності належить зазначена квартира на підставі Свідоцтва про право власності/ НОМЕР_2 / 05.04.2012/Виконавчий комітет Одеської міської ради (а.с. 90).

11 травня 2018 року між ОСОБА_2 (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 673.

Як вбачається з зазначеного договору купівлі-продажу квартири в пункті 7 зазначено, що вказана у договорі квартира є особистою приватною власністю Продавця, оскільки набута нею за час шлюбу, але кошти, які належали їй особисто, що підтверджується письмовою заявою чоловіка Продавця ОСОБА_1 , справжність підпису під якою засвідчено ОСОБА_6 , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 16.12.2013 року за реєстровим № 1277.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що оскільки згоди на відчуження зазначеної квартири, яка передбачена положеннями ч. 3 ст. 65 СК, ОСОБА_1 не надавав і квартира вибула з володіння позивача поза його волею, ОСОБА_1 змушений звернутись до суду з позовом про визнання правочину недійсним та повернення сторін правочину у первісний стан шляхом реституції.

В матеріалах справи є Заява ОСОБА_1 , яка засвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Варава К.В. 16 грудня 2013 року, відповідно якої ОСОБА_1 повідомляє, що квартира під АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю дружини ОСОБА_2 , оскільки набута нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто. Також повідомив, що не брав будь-якої участі (трудової або грошової) у поліпшенні вищевказаної квартири, яка зареєстрована в реєстрі за № 1277 (а.с.102).

Як вбачається з матеріалів справи, зазначена заява від 16 грудня 2013 року оспорювалась ОСОБА_1 в судовому порядку, а саме у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Варава Катерини Сергіївни, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петровського Володимира Мироновича, третя особа на стороні відповідачів ОСОБА_2 в якому просив визнати незаконними дії приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Варави Катерини Валеріївни по засвідченню підпису ОСОБА_1 на заяві щодо прав власності на нерухоме майно від 16.12.2013 року (р. № 1277) та дії приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петровського Володимира Мироновича по засвідченню підпису ОСОБА_1 на заяві щодо прав власності на нерухоме майно від 25.06.2018 року (р. №555), а також стягнути з приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Варави Катерини Валеріївни та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петровського Володимира Мироновича солідарно моральну шкоду в розмірі 60 000 грн. та всі судові витрати, понесені позивачем.

Так, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року по справі № 522/13417/19 Позовну заяву ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Варава Катерини Сергіївни, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петровського Володимира Мироновича, третя особа на стороні відповідачів ОСОБА_2 про визнання дій приватних нотаріусів незаконними, відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Визнано незаконними дії приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петровського Володимира Мироновича по засвідченню підпису ОСОБА_1 на заяві щодо прав власності на нерухоме майно від 25.06.2018 року (р.№ 555).

В іншої частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петровського Володимира Мироновича судовий збір за подання позову у розмірі 768,40 гривень.

Постановою Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року скасовано, та прийнято постанову, якою ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Варави Катерини Валеріївни, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петровського Володимира Мироновича, третя особа на стороні відповідачів ОСОБА_2 про визнання дій приватних нотаріусів незаконними, відшкодування моральної шкоди відмовлено у повному обсязі.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року залишено без змін.

У зв`язку з чим, суд встановлює, що заява ОСОБА_1 від 16 грудня 2013 року засвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Варава Катериною Валеріївною не визнанна незаконною та дії приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Варави Катерини Валеріївни по засвідченню підпису ОСОБА_1 на заяві щодо прав власності на нерухоме майно від 16.12.2013 року (р. № 1277) також не визнанні незаконними.

З огляду на вищевикладене, судом встановлено, що 16.12.2013 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Варава Катерині Валеріївна засвідчила заяву ОСОБА_1 (р. №1277), адресованої до органів нотаріату, відповідно до якої ОСОБА_1 повідомляв, що квартира під АДРЕСА_1 є особистою власністю дружини ОСОБА_2 , оскільки набута нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, а також повідомляв про те, що не брав будь-якої участі (трудової або грошової) у поліпшенні вищевказаної квартири.

Разом з цим, відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість посилань ОСОБА_1 на норми статті 65 Сімейного кодексу України, оскільки квартира під АДРЕСА_1 є особистою власністю дружини ОСОБА_2 , так як набута нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто.
Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набутгя, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину (ч. 5 ст. 202 ЦК України).

Згідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину Стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що під час укладання Договору купівлі-продажу від 11 травня 2018 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відносно квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 673 було дотримано вимоги цивільного законодавства, оскільки зазначена квартира належала ОСОБА_2 на праві приватної власності, а відтак письмова згода ОСОБА_1 на виконання вимог ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України для розпорядження ОСОБА_2 зазначеного майна не потребувала.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про недійсність договору купівлі-продажу.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання правочину договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 11.05.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. (р. 673) недійсним та повернути сторони правочину в первісний стан, зобов`язавши ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 180 035 гривень. А відтак залишає їх без задоволення.

Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання право власності на частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 48,9 кв.м., житловою 11,3 кв.м., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 62 Сімейного кодексу України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Разом з цим, як встановлено судом вище ОСОБА_1 16 грудня 2013 року надав до органів нотаріату заяву, відповідно якої повідомляв, що квартира під АДРЕСА_1 є особистою власністю дружини ОСОБА_2 , оскільки набута нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, а також повідомляв про те, що не брав будь-якої участі (трудової або грошової) у поліпшенні вищевказаної квартири.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що підстави для визнання права власності на частину квартири під АДРЕСА_1 відсутні, оскільки Позивач заявою від 16 грудня 2013 року визнав особисту власність дружини ОСОБА_2 за зазначену квартиру.

У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку про повну відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганни Анатоліївни, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та повернення сторін у первісний стан шляхом реституції та визнання права власності на частину нерухомого майна.

Щодо заяви ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності, то суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому ст. 261 ЦК України встановлено, що початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Як вказує Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18) сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.
У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення, строки позовної давності не застосовуються.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-84, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганни Анатоліївни, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та повернення сторін у первісний стан шляхом реституції та визнання права власності на частину нерухомого майна відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення виготовлений 07 жовтня 2022 року.

Суддя Чернявська Л.М.