Справа № 146/1327/20
Провадження № 22-ц/801/357/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пилипчук О. В.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2022 рокуСправа № 146/1327/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Генсіровської Л.Б.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена Долина» на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 18 листопада 2021 року та на додаткове рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 06 грудня 2021 року, ухвалені суддею Томашпільського районного суду Вінницької області Пилипчуком О.В.,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2020 року Приватне акціонерне товариство «Продовольча компанія «Поділля» (далі ПрАТ «ПК «Поділля») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена долина» (далі ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина») про визнання недійсним договору емфітевзису та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позовна заява мотивована тим, що 19.08.2010 між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі № 0872, який зареєстрований у Томашпільському відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК».

В подальшому, 15.10.2020 між позивачем та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду про поновлення договору оренди землі № 0872 від 19.08.2010.

Позивач зазначає, що 18.12.2020 він подав заяву до державного реєстратора для проведення державної реєстрації права оренди щодо земельної ділянки 2,6943 га. Однак, право оренди він не зміг зареєструвати, оскільки в даному реєстрі було зареєстроване інше речове право на дану земельну ділянку за ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина». ТОВ «Агрокомплекс Зелена долина» та ОСОБА_1 10.11.2017 уклали договір № 18 про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

ПрАТ «ПК «Поділля» вказує, що договір емфітевзису суперечить приписам чинного законодавства України, оскільки укладений під час дії договору оренди. Власник земельної ділянки на час дії договору оренди земельної ділянки позбавлений права повторно передавати її в оренду чи інше право користування іншій особі. Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), і право оренди земельної ділянки є речовими правами, які за своєю правовою природою не можуть одночасно встановлюватись щодо однієї земельної ділянки для різних право набувачів. Чинне законодавство у сфері земельних відносин не передбачає можливості спільного (одночасного) використання земельних ділянок кількома особами на умовах договору емфітевзису і договору оренди.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідач ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» подало до суду відзив на позовну заяву, в якому вказує на безпідставність та не обґрунтованість зазначених позивачем обставин, просить відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог. Зазначає, що відносини оренди земельної ділянки, що виникли між ПрАТ «ПК «Поділля»» та ОСОБА_1 на підставі договору оренди відносяться до зобов`язальних правовідносин. Договір емфітевзису, укладений між відповідачами відноситься до речового права. Переважне право позивача стосується виключно відносин оренди, а тому укладення договору емфітевзису його не порушує. Вказує, що посилання позивача на те, що він не зміг зареєструвати в Державному реєстрі прав на нерухоме майно право оренди, оскільки в даному реєстрі наявне зареєстроване інше речове право на зазначену земельну ділянку за ТОВ «Агрокомплекс «Зелена Долина»» є безпідставним, оскільки підставою відмови була суперечність між наявними та зареєстрованими правами.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 18 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір № 18 про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 10.11.2017, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрокомплекс «Зелена Долина»» щодо земельної ділянки площею 2,6943 га, у тому числі рілля, кадастровий номер земельної ділянки: :01:000:0011, що розташована на території Яланецької сільської ради Томашпільського району Вінницької області.

Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розподілу), індексний номер 38242531 від 21.11.2017, ухвалене державним реєстратором Томашпільської районної державної адміністрації Вінницької, щодо реєстрації права іншого речового права (права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) № 23471587 від 20.11.2017 року 11:44:33) за ТОВ «Агрокомплекс «Зелена Долина»» на підставі договору № 18 про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 10.11.2017 року щодо земельної ділянки площею 2,6943 га, у тому числі рілля, кадастровий номер : :01:000:0011.

В решті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Додатковим рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 06 грудня 2021 року стягнуто з ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» та ОСОБА_1 на користь ПрАТ «ПК «Поділля» судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13255,54 гривень в рівних частках, в розмірі по 6627,77 грн з кожного. Стягнуто з ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» та ОСОБА_1 на користь ПрАТ «ПК «Поділля» понесені судові витрати на сплату судового збору в сумі 4204,00 грн в рівних частках, в розмірі 2102,00 грн з кожного.

Позивач рішення в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погодившись з вказаним рішенням суду та додатковим рішенням, ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове про відмову задоволені позову. Також просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні клопотання позивача про стягнення судових витрат.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд дійшов неправильного висновку, що укладення власником земельної ділянки ОСОБА_1 у справі, Договору емфітевзису під час дії договору оренди цієї земельної ділянки з іншим орендарем суперечить законодавству та порушує права та інтереси первинного орендаря. Також, суд дійшов не правильного висновку, що позивач користується спірною земельною ділянкою, так як з 31.12.2020 та по даний час земельною ділянкою користується ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» на підставі Договору емфітевзису. Відповідач вважає, що його право на користування земельною ділянкою за Договором емфітевзису порушене, оскільки дії відповідача ОСОБА_1 щодо укладення з позивачем додаткової угоди від 15.10.2020 про поновлення договору оренди землі від 19.08.2010 суперечать його попередній поведінці та є недобросовісними. Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини, тому неправомірно визнав Договір емфітевзису недійсним.

Крім того скаржник вказує, що ухвалюючи додаткове рішення, суд не надав належної оцінки наданим позивачем доказам на підтвердження суми витрат на професійну правничу допомогу.

В свою чергу позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Суд вирішив розглянути справу у відсутність відповідача.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали та обставини справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що 19.08.2010 між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір оренди № 0872 щодо земельної ділянки площею 2,69 га, належної ОСОБА_1 кадастровий номер :01:000:0011, яка знаходиться на території Яланецької сільської ради та належить останньому на підставі державного акту на землю №026011, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №19, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 28.12.2010 року за №74, строком на 10 років (Т.1 а.с. 17-20).

15.10.2020 було укладено додаткову угоду про поновлення договору оренди землі між позивачем та орендодавцем (Т.1 а.с.30).

Як встановлено з рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 18 грудня 2020 року, ПрАТ «ПК «Поділля» відмовлено у державній реєстрації іншого речового права, право оренди земельної ділянки кадастровий номер :01:000:0011 (Т.1 а.с.31).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановлено, що на земельну ділянку, кадастровий номер :01:000:0011 зареєстроване інше речове право - право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» (Т.1 а.с.32).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 21.11.2017, земельну ділянку, кадастровий номер :01:000:0011, площею 2,6943 га, згідно договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) №18, виданий 10.11.2017 року передано ОСОБА_1 в користування для сільськогосподарських потреб ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина»» (Т.1 а.с.52-53).

Так, 10.11.2017 між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» був укладений договір № 18 про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (Т.1 а.с.47- 51).

Відповідно до умов даного договору, зокрема, п. 3.1. договір укладено на 7 років з дати передачі емфітевтичного права. Після закінчення строку дії договору землекористувач має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово власника про намір продовжити його дію.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що договір оренди землі № 0872 від 19.08.2010, укладений між позивачем та ОСОБА_1 не був припинений на момент укладення оспорюваного правочину, є чинним та недійсним визнаний не був, тому укладений договір емфітевзису № 18 між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» порушує права та законні інтереси позивача «ПрАТ «ПК «Поділля»», який користується земельною ділянкою, у зв`язку із чим правочин, укладений під час дії іншого договору, підлягає визнанню недійсним із скасуванням рішення про державну реєстрацію іншого речового права.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Спеціальним законом, який регулює відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою.

Частиною 1 ст. 27 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Згідно ст.13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 33 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору.

Права наймача, що встановлено статтею 777 ЦК України, є переважними, тобто за своєю правовою природою вони є привілеями носія таких прав, який має перевагу на укладення відповідних договорів перед третіми особами.

За відсутності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі з попереднім добросовісним орендарем та за відсутності попереднього повідомлення останнього щодо наміру укладення нового договору оренди з новим орендарем, право особи на реалізацію свого переважного права, що передбачено статтею 777 ЦК України та статтею 33 Закону № 161-ХІV, буде порушено, а така поведінка орендодавця стосовно попереднього орендаря буде недобросовісною.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 зроблено висновок, що: «у разі, якщо під час дії першого договору оренди земельної ділянки був укладений другий з іншим орендарем і право останнього зареєстроване, то суд може захистити право первинного орендаря тоді, коли на підставі відповідного судового рішення цей орендар зможе зареєструвати його право оренди у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте таку можливість первинний орендар матиме тільки тоді, коли на момент набрання судовим рішенням про задоволення відповідного позову законної сили цей орендар матиме чинне право оренди, зокрема, якщо не спливе строк оренди чи буде поновленим первинний договір оренди».

По справі встановлено, що 19.08.2010 між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі № 0872. Строк дії договору 10 років.

У матеріалах справи відсутні відомості щодо розірвання, скасування чи припинення дії вказаного договору оренди землі.

В свою чергу, позивач завчасно до закінчення визначеного законом строку уклав з ОСОБА_1 додаткову угоду про продовження договору оренди земельної ділянки, а саме скористався наданим йому переважним правом та вчинив дії, спрямовані на реалізацію свого переважного права на продовження договору оренди, забезпечення поновлення права користування відповідною земельною ділянкою.

Разом з тим, у п. 5.2. договору емфітевзису передбачено, що передача емфітевтичного права проводиться власником землекористувачу 31 грудня 2020 року.

Визначення цієї дати та подальша реєстрація договору, унеможливлює реалізувати позивачем переважне право на продовження договору оренди землі. Зокрема зареєструвати в установленому порядку завчано укладену сторонами додаткову угоду про продовження договору оренди земельної ділянки.

Тобто, що під час укладення договору емфітевзису №18 між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» 10.11.2017 та його державною реєстрацією був чинним договір оренди землі № 0872 від 19.08.2010 щодо тієї самої земельної ділянки. Строк його дії не закінчився.

З огляду на викладене на момент укладення оспорюваного договору емфітевзису, законним користувачем вказаної земельної ділянки був позивач.

ОСОБА_1 не мав права укладати договір емфітевзису належної йому земельної ділянки з ТОВ «Агрокомплекс «Зелена Долина», оскільки земельна ділянка перебувала в оренді у ПрАТ «ПК «Поділля»» до 28 грудня 2020 року.

Чинне законодавство у сфері земельних відносин не передбачає можливості спільного (одночасного) використання земельних ділянок кількома особами на умовах договору емфітевзису і договору оренди.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що укладення 10.11.2017 ОСОБА_1 договору емфітевзису № 18 під час дії договору оренди спірної земельної ділянки з іншим орендарем суперечить законодавству та порушує права та інтереси первинного орендаря.

Щодо вимоги позивача про скасування рішення про державну реєстрацію та запису, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено законодавством, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів.

Державним реєстратором при проведенні державної реєстрації речових прав за договором емфітевзису не було виявлено наявність зареєстрованого права оренди.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є скасування рішення про державну реєстрацію іншого речового права на підставі договору емфітевзису.

Також, суд першої інстанції врахував, що ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з 16 січня 2020 року викладено у новій редакції, тобто на час ухвалення оскаржуваного рішення, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію прав закон не передбачав, тому суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що вимога позивача про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію іншого речового права не підлягає до задоволення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, прийшов до правильного висновку, щодо визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки він укладений у період дії попереднього договору оренди землі № 0872, укладеного 19.08.2010 між позивачем та ОСОБА_1 . Тому порушене право позивача підлягає захисту шляхом скасування рішення про державну реєстрацію іншого речового права на підставі договору емфітевзису.

Апеляційний суд вважає, що вирішуючи питання в додатковому рішенні щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із витратами на професійну правничу допомогу, суд дотримався порядку, визначеного ст.137 ЦПК України, правомірно стягнув суму у розмірі 13255,54 гривень.

Ст. 137 ЦПК України передбачає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі «Гімайдуліна та інші проти України» від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до договору №090МТА від 09.10.2020 (Т.1 а.с. 195) професійну правничу допомогу позивачу в суді першої інстанції надавав адвокат Купрій О.М., повноваження якого підтверджуються, ордером серії ВН № 158342 та копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (Т.1 а.с. 13-14).

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивач надав суду договір; додаткову угоду (Т.1 а.с. 199); акт-рахунки про участь в судовому засіданні; квитанції про сплату послуг; акт приймання-передачі наданих послуг за складання процесуальних документів та опис наданих послуг, згідно якого загальна вартість послуг становить 19903,20 грн.

Ч.4 ст.137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на професійну правничу допомогу повинен бути співмірним із рядом критеріїв, які визначені частиною 4 цієї статі.

Вказаний розмір витрат про надання професійної правничої допомоги є співмірним із складністю справи, часом витраченим адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг і виконаних робіт, ціною позову, тобто таким, що не суперечить вимогам ч.4 ст.137 ЦПК України.

Отже, ухвалюючи додаткове рішення та вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд дотримався порядку визначеного ст.137 ЦПК України та правильно стягнув суму 13255,54 гривень з відповідачів в рівних частках на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам. Оскільки позивач надав належні докази, які належним чином підтверджують виконаних адвокатом робіт та здійснених позивачем витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги.

Такий висновок суду є законним і справедливим.

Вказаний розмір витрат про надання правової допомоги є співмірним із складністю справи, часом витрачений адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг і виконаних робіт, тобто таким, що не суперечить вимогам ч.4 ст.137 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що понесені витрати є необґрунтованими та не підтверджуються доказами щодо понесення таких витрат є безпідставними, та спростовуються матеріалами справи.

Щодо витрат пов`язаних зі сплати судового збору, суд першої інстанції правильно посилаючись на п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України зазначив, що так як позивачем сплачено судовий збір в загальному розмірі на суму 6306, 00 грн, однак позов задоволено частково, а тому пропорційно задоволеним вимогам стягується 4204,00 грн. судового збору з відповідачів на користь позивача в рівних частках, в розмірі 2102,00 грн з кожного.

Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Апеляційні скарги не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення та додаткове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення та додаткове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена Долина» залишити без задоволення.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 18 листопада 2021 року та додаткове рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 06 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 березня 2022 року.

Головуючий М.М. Якименко

О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало