ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2038/22 Справа № 205/5641/21 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі - Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 листопада 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Чечелівський районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), про оголошення особи померлою, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про оголошення особи померлою, в обґрунтування якої посилалась на те, що вона є опікуном своєї неповнолітньої онуки ОСОБА_2 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_3 був давнім знайомим заявника та мешкав за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначена квартира належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Дітей та інших родичів у ОСОБА_3 не було, при цьому заявник була для нього не сторонньою людиною, тому ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений 02 квітня 2013 року, на ім`я її онуки - ОСОБА_2 , якій заповів усе своє майно.

Також ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_3 страждав захворюванням легенів, останні роки зловживав спиртними напоями та востаннє вона його бачила в кінці грудня 2017 року, а тому звернулась до Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про зникнення ОСОБА_3 .

Заявниця вважає, що ОСОБА_3 немає в живих, оскільки він страждав від алкоголізму, був схильний до періодичних зникнень з дому та страждав серйозною хворобою.

У зв`язку з чим, з метою оформлення спадкових прав на належну ОСОБА_3 квартиру, ОСОБА_1 просила суд оголосити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлою особою.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 листопада 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Чечелівський районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про оголошення особи померлою - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її заяву про оголошення особи померлою.

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 ) на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 09 серпня 2011 року Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим №3-2439 (а.с. 18-19).

Також встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , склав заповіт, посвідчений 02 квітня 2013 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В. за реєстровим №4-500, в якому все своє майно заповів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 16, 17).

Опікуном ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради від 29 серпня 2011 року № 570, є ОСОБА_1 (а.с. 12-14).

Згідно довідки ВП №6 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 01 листопада 2021 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , з 05 січня 2018 року перебуває у розшуку як безвісті-зниклий та його місцезнаходження не відоме до теперішнього часу, дана подія зареєстрована до ЖЄО Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області №291 від 05 січня 2018 року (а.с. 35).

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що належні та допустимі докази для встановлення обставин, на підставі яких можливо було б зробити вірогідне припущення про смерть ОСОБА_3 у матеріалах справи відсутні, а тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про оголошення ОСОБА_3 померлою особою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Указана норма містить декілька окремих випадків, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина.

Статтею 47 ЦК України визначено, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті.

Згідно з частиною першою статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , як і у тому числі в своїй заяві про оголошення особи померлою, посилається, зокрема, на те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , з 05 січня 2018 року перебуває у розшуку як безвісті-зниклий та його місцезнаходження не відоме до теперішнього часу, при цьому, дана подія зареєстрована до ЖЄО Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області №291 від 05 січня 2018 року, а тому судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у задоволенні її заяви.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, з наступних підстав.

Так, оголошення громадянина померлим має своїм призначенням усунення невизначеності, яка склалася у правовідносинах за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме.

Рішення про оголошення фізичної особи померлою може бути прийняте судом за наявності таких підстав: 1) відсутність особи в місці її постійного проживання; 2) відсутність відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона зникла безвісті за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців; 3) неможливість одержання відомостей про місце перебування особи, незважаючи на вжиті заходи.

Особливістю цієї категорії справ, є те, що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи.

Сама по собі відсутність відомостей про місце перебування фізичної особи протягом трьох років у місці її постійного проживання не може бути підставою для оголошення цієї фізичної особи померлою. Суд повинен мати достатні належні та допустимі докази для встановлення обставин, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про смерть громадянина.

При цьому, на наявність права, а не обов`язку суду оголосити фізичну особу померлою за умови відсутності у місці її постійного проживання відомостей про місце її перебування протягом трьох років прямо вказує зміст частини першої статті 46 ЦК України.

При розгляді справ вказаної категорії судам слід, крім іншого, з`ясовувати, чи може бути відсутність особи умисною.

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 226/3053/18 (провадження № 61-11048св19).

Відсутність безумовних доказів або суперечність у доказах на підтвердження обставин, що надаються заявником та/або заінтересованими особами, унеможливлює оголошення особи померлою.

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 461/424/15-ц (провадження № 61-35636св18).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 констатує факт відсутності будь-якого зв`язку з ОСОБА_3 та відомостей про місце його знаходження, як одну з передумов для звернення до суду з відповідною заявою, при цьому, зазначає, що визнання ОСОБА_3 померлим потрібно їй для оформлення спадщини.

Разом з тим, заявником не було надано належних та допустимих доказів відсутності ОСОБА_3 в місці його постійного проживання ні до районного суду ні до суду апеляційної інстанції, а акт про непроживання особи від 05 листопада 2021 року (а.с. 34), наданий заявником до суду першої інстанції, не засвідчений у встановленому законом порядку.

Таким чином, судом першої інстанції було повно з`ясовано обставини справи, а саме, що визнання ОСОБА_3 померлим заявниці потрібно для оформлення спадщини, оскільки ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений 02 квітня 2013 року, на ім`я її онуки - ОСОБА_2 , якій заповів усе своє майно, зокрема, квартиру АДРЕСА_1 , а тому колегія суддів, враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження обставин, які б давали достатні підстави для задоволення вимог про оголошення ОСОБА_3 померлим, приходить до висновку про правомірність такої відмови у задоволенні даної заяви.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова