Справа № 504/309/22
Номер провадження 2/504/1167/22
12.09.2022смт.Доброслав
Комінтернівський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді Вінської Н.В.,
секретаря Коцар А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Доброслав цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області про визнання особи такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням,
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду із позовною заявою, в якій просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що вони є власниками житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 . В належному їм житловому будинку значиться зареєстрованим відповідач ОСОБА_3 . Відповідач був зареєстрований в належному нам житловому приміщені, як член сім`ї, але не проживає у ньому. Відповідач добровільно не став проживати в належному позивачам будинку, реєстрація відповідача у житловому будинку порушує право власності, чинить позивачам перешкоди в розпорядженні на свій розсуд нерухомим майном.
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали до суду заяви якими просили проводити судове засідання без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився про дату та час якого повідомлявся шляхом надсилання судової повістки за останньою відомою адресою його реєстрації, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.ст.223, 280 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку.
Представник третьої особи Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області надав суду заяву згідно до якої не заперечував проти задоволення позовних вимог.
Суд дослідивши матеріали справи, дійшов такого висновку.
Судом встановлено, що позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності(в рівних частинах) належить житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчать витяги з Держаного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Відповідно до довідки Виконавчого комітету Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області у вказаному житловому будинку окрім позивачів також зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Згідно до акту складеного комісією у складі старости с.Корсунці ОСОБА_5 сусідів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 відповідач ОСОБА_3 дійсно не проживає за адресою АДРЕСА_1 з 2000 року.
Відомостей щодо поважності відсутності відповідача по місцю своєї реєстрації матеріали справи не містять.
Відповідно до ст. 47 Конституції України, встановлено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Главою 23 ЦК України встановлено, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК, України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.
Частинами 1, 2ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України).
Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 1ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності.
У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_8 не проживає у будинку який належить позивачам та розташований за адресою АДРЕСА_1 з 2000 року. Доказів наявності поважних причин такого не проживання, суду не надано.
Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне позов, в частині вимог позивачів про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, задовольнити.
В частині вимог позивачів про роз`яснення, що судове рішення є безумовною підставою для зняття з реєстрації місця проживання суд вважає за необхідне відмовити, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду, що набрало законної сили, яким особу було визнано втратившим право користування приміщенням, є підставою для зняття такої особи з реєстрації місця проживання, прийняття судом окремого рішення, чи роз`яснення з цього питання законом не вимагається.
Враховуючи вищевказане, керуючись ст. ст. 12, 13, 19, 78, 81, 89, 263, 265 ЦПК України, ст.ст. 391, 405 Цивільного кодексу, суд,-
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області про визнання особи такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням- задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Вінська Н. В.