Справа № 307/2189/22
Провадження № 2/307/461/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2022 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Гримут В.І.

за участі секретаря Ком`яті Н.А.

позивача ОСОБА_1

педагога ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тячів, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Дубівської селищної ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей,

В С Т А Н О В И В:

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 6 лютого 2001 року. Мають повнолітнього сина ОСОБА_4 , неповнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з позивачем та знаходяться на його утриманні. 1 липня 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_7 . Посилається на те, що в них різні характери та погляди на життя, тому між ними виникали безпідставні сварки і непорозуміння. Протягом семи місяців разом не проживають та не ведуть спільне господарство. Він має роботу, самостійний дохід і постійне місце проживання. ОСОБА_3 не приймає участі в вихованні дітей, тому він утримує їх за власні кошти. Відповідачка виїхала за кордон і протягом цього часу діти проживають з ним. Просить розірвати шлюб та визначити місце проживання дітей разом з ним.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надала заяву про визнання позовних вимог в частині розірвання шлюбу. В частині визначення місця проживання дітей з батьком ОСОБА_1 позовні вимоги не визнає та просить відмовити.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного.

Згідно до вимог статті 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 та ст. 25 цього ж Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Із статті 56 СК України убачається, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя.

За правилами ч. 3 статті 105 СК шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

У пункті 10 постанови Пленум Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007 року роз`яснено, що передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи.

Статтею 112 сімейного кодексу передбачено, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

В судовому засіданні встановлено, що сторони втратили почуття любові та поваги однин до одного. Це підтверджується тим, що близько десяти місяців вони разом не проживають та не ведуть спільне господарство. Відповідачка виїхала за кордон та залишила двох неповнолітніх дітей на утриманні та вихованні позивача.

Відповідачка належним чином повідомлялася судом про розгляд даної цивільної справи, але жодного разу в судові засідання не з`явилася, надала суду заяву про визнання позову в частині розірвання шлюбу, що свідчить про відсутність у неї якоїсь зацікавленості стосовно збереження шлюбу, а отже і про відсутність підстав для надання сторонам строку для примирення.

Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сім`я розпалася остаточно, а цей шлюб існує лише формально і подальше його збереження суперечить інтересам сторін.

У шлюбі між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилися ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до довідки Дубівської селищної ради № 1003 від 21.06.2022 та акту обстеження матеріально-побутових умов від 21.05.2022, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 виїхала за межі України на сезонні роботи. ОСОБА_1 доглядає за дітьми один.

Згідно висновку органу опіки та піклування в особі Дубівської селищної ради № 02-34/565 від 25.07.2022, вважається за доцільне визначити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, визначає, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 157 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Згідно до вимог чч. 2 та 3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Опитаний в судовому засіданні у присутності педагога малолітній ОСОБА_9 пояснив, що мати поїхала за кордон, а він має бажання проживати разом з батьком, який піклується про нього та його сестру.

Відповідачка будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи жодного разу в судове засідання не з`явилася, відзиву на позов або заперечень не подала, надала тільки заяву про не визнання позову, що свідчить про її байдуже відношення до питання з ким проживають чи будуть проживати діти.

Враховуючи, надані позивачем докази, відсутність обґрунтованих заперечить відповідачки, бажання одинадцятирічного ОСОБА_6 проживати з батьком, суд приходить до висновку, що в цій частині позовні вимоги слід задовольнити.

В частині позовних вимог щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , слід відмовити, оскільки на момент розгляду справи їй виповнилося шістнадцять років, тому її місце проживання визначається нею самою.

Судові витрати слід покласти на позивача.

За таких обставин, керуючись стст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, стст. 21, 24, 25, 56, 105, 110-112, 141, 153, 154, 160 СК України суд,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково. Шлюб зареєстрований 6 лютого 2001 року, у смт. Дубове, за актовим записом № 16, між ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканцем АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканкою АДРЕСА_1 , серія паспорту громадянина України НОМЕР_2 розірвати.

Визначити місце проживання ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканцем АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

У задоволенні в частині визначення місця проживання ОСОБА_8 відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду через Тячівський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне рішення складено 30.09.2022 року.

Головуючий В.І. Гримут