Постанова

Іменем України

06 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 496/2083/19

провадження № 61-6901св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2022 року в складі колегії суддів: Дришлюка А. І., Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що з січня 2007 року вона з відповідачем проживали однією сім`єю без шлюбу, а 10 квітня 2010 року уклали шлюб, який рішенням Біляївського районного суду від 06 лютого 2019 року було розірвано. Від шлюбу у них народилися: ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 та ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 .

За час проживання однією сім`єю без шлюбу та за час перебування в шлюбі сторони набули у власність рухоме та нерухоме майно, зокрема, житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 148,50 кв. м, житловою площею 70,30 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , легковий автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», 2001 року випуску VIN-код тз НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 та напівпричіп марки ОДАЗ модель 9385, рік випуску - 1991, номер шасі - НОМЕР_3 .

Відповідач відмовляється поділити вказане майно в добровільному порядку. При цьому, як їй стало відомо, відповідач без її згоди продав належний їм на праві спільної сумісної власності автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», 2001 року випуску VIN-код тз НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (після продажу реєстраційний номер НОМЕР_4 ).

Враховуючи наведене, з урахуванням заяви про зміну предмету позову ОСОБА_1 просила:

- встановити факт проживання однією сім`єю її та ОСОБА_2 , які не перебувають у шлюбі між собою, у період із січня 2007 року по 10 квітня 2010 року;

- визнати спільною сумісною власністю її та відповідача житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 148,50 кв. м, житловою площею 70,30 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та легковий автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», 2001 року випуску VIN-код тз НОМЕР_1 ;

- в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право особистої приватної власності на Ѕ частину наступного майна: житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 148,50 кв. м, житловою площею 70,30 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та напівпричіп марки ОДАЗ модель 9385, рік випуску - 1991, номер шасі - НОМЕР_3 ;

- в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за відповідачем право особистої приватної власності на Ѕ частину наступного майна: житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 148,50 кв. м, житловою площею 70,30 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та напівпричіп марки ОДАЗ модель 9385, рік випуску - 1991, номер шасі - НОМЕР_3 ;

- стягнути з відповідача на її користь компенсацію за належну їй частку у майні, що є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без її згоди, а саме автомобіль марки «TOYOTA» модель «LAND CRUISER», рік випуску - 2001, сірого кольору, VIN-код тз НОМЕР_1 , в сумі 178 850,00 грн (том 1, а. с. 94-95).

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 18 червня

2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_7 та ОСОБА_2 без шлюбу з 14 травня 2009 року до 10 квітня 2010 року.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовано арешт, застосований ухвалою Біляївського районного суду

від 29 липня 2019 року, на житловий будинок з надвірними спорудами

АДРЕСА_1 , загальною площею 148,50 кв. м, житловою площею 70,30 кв. м, який зареєстрований за ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 26713215.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка у період із січня 2007 року до 13 травня 2009 року знаходилася в офіційному шлюбі з іншим чоловіком, а тому факт її спільного проживання однією сім`єю без шлюбу з відповідачем у зазначений період не може бути встановлений. У зв`язку з тим, що спірне майно набуте відповідачем не в період його спільного проживання з позивачкою, то воно є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу.

Постановою Одеського апеляційного суду від 20 червня 2022 року рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 червня 2021 року змінено в частині періоду встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу.

Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_7 та ОСОБА_2 без шлюбу з 14 серпня 2007 року до 10 квітня 2010 року.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 червня 2021 року в частині позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя скасовано.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 148,50 кв. м, житловою площею 70,30 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та легковий автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», 2001 року випуску VIN-код тз НОМЕР_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами, загальною площею 148,50 кв. м, житловою площею 70,30 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами, загальною площею 148,50 кв. м, житловою площею 70,30 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за належну їй частку у майні, що є спільною сумісною власністю подружжя, та відчужене без її згоди, а саме автомобіль марки «TOYOTA LAND CRUISER», рік випуску 2001, сірого кольору, VIN-код тз НОМЕР_1 , в сумі 178 850,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про те, що встановлення факту спільного проживання сторін без шлюбу можливе лише після реєстрації в органах РАЦС розірвання попереднього шлюбу позивача - 13 травня 2009 року є неправильними та не відповідають нормам матеріального права, оскільки хоча розірвання шлюбу здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, проте моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання, тобто 14 серпня 2007 року.

Встановивши, що житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 148,50 кв. м, житловою площею 70,30 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та легковий автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», 2001 року випуску VIN-код тз НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_5 набуте під час спільного проживання сторін однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою, та врахувавши, що доказів наявності будь-яких письмових угод щодо особистої чи спільної власності на спірне майно, яке було набуто в період з 14 серпня 2007 року та до розірвання шлюбу, сторонами надано не було, апеляційний суд дійшов висновку про те, що вимоги про визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя підлягають задоволенню, а майно - поділу.

Що стосується напівпричепу марки ОДАЗ модель 9385, рік випуску - 1991, номер шасі - НОМЕР_3 , то колегія суддів апеляційного суду встановила, що вказане майно було зареєстровано за відповідачем 24 квітня 2007 року, тобто до початку спільного проживання однією сім`єю з позивачем, а тому воно не є спільним майном подружжя та не підлягає поділу між сторонами.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

22 липня 2022 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2022 року в указаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої

статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що судом апеляційної інстанції застосовано положення статей 3, 74 Сімейного кодексу України (далі - СК України) без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19, від 08 червня 2022 року у справі № 1303/1459/12 та

від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц.

Зауважив, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку помилкового висновку про факт спільного проживання однієї сім`єю з позивачкою лише на підставі пояснень свідків, які є її родичами.

Матеріали справи не містять доказів придбання будь-якого спірного майна або його частки за спільні кошти, а позивачкою не доведено, що вона проживала з відповідачем до жовтня 2009 року, як не підтверджено ведення спільного господарства та реального підтримання сімейних відносин.

Кримі того, на думку заявника, за приписами статті 116 СК України після розірвання шлюбу та одержання свідоцтва про розірвання шлюбу особа має право на повторний шлюб, тому право на повторний шлюб у позивачки виникло лише 14 травня 2009 року.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У вересні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Халдай І. В., подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила її відхилити, оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Провадження в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У вересні 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що 10 квітня 2010 року сторони уклали шлюб, який рішенням Біляївського районного суду від 06 лютого 2019 року було розірвано (том 1, а. с. 24-25).

Під час перебування сторін у шлюбі у них народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (том 1, а. с. 26-28).

Як встановлено судами з травня 2007 року (до моменту укладення шлюбу) сторони фактично проживали разом як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.

Проте, згідно з актовим записом про одруження від 14 травня 2003 року № 26 ОСОБА_7 перебувала у шлюбі з ОСОБА_8 (том 1, а. с. 130).

Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області у справі № 2-1485 від 03 серпня 2007 року, яке набрало законної сили 14 серпня 2007 року, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було розірвано.

Розірвання шлюбу зареєстровано в органах РАЦС 13 травня 2009 року (том 1, а. с. 130).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 25 лютого 2009 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 148,50 кв. м, житловою площею 70,30 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 37).

Згідно з технічним паспортом від 06 листопада 2008 року, актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, будинок АДРЕСА_1 був прийнятий в експлуатацію 30 грудня 2008 року (том 1, а. с. 38, 68).

Відповідно до довідки регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Одеській області від 12 серпня 2019 року, копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, за ОСОБА_2 27 січня 2009 року було зареєстровано легковий автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», 2001 року випуску VIN-код тз НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_5 , проте останній на підставі договору комісії 7466/19/009452 та договору купівлі-продажу 7466/19/009452 від 07 травня 2019 року було перереєстровано на ім`я ОСОБА_9 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що предметом позовних вимог в цій справі є матеріально-правові вимоги позивачки про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя.

Щодо позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Верховний Суд у постанові від 14 березня 2019 року у справі № 320/4964/17 (провадження № 61-42073ск18) зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 (61-3071св21).

У постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 587/302/16 (провадження

№ 61-18522св18) Верховний Суд вказав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Врахувавши наявність обставин, характерних для сімейних правовідносин, якими вважаються проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спірного користування, зокрема й будівельних матеріалів для облаштування будинку, приведення його до належного для проживання стану, народження ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 після 3-х місяців після реєстрації шлюбу, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 14 серпня 2007 року (розірвання позивачем попереднього шлюбу) по 10 квітня 2010 року (укладення шлюбу з відповідачем).

Доводи касаційної скарги про те, що позивач у період із січня 2007 року до 13 травня 2009 року знаходилася в офіційному шлюбі з іншим чоловіком, а тому факт її спільного проживання однією сім`єю без шлюбу з відповідачем у зазначений період не може бути встановлений, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Як встановлено апеляційним судом, відповідно до статті 114 СК України (у редакції, чинній на ухвалення та набрання законної сили рішенням від 03 серпня 2007 року про розірвання шлюбу, а саме 14 серпня 2007 року) у разі розірвання шлюбу державним органом реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день винесення ним відповідної постанови. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно зі статтею 115 СК України (у редакції, чинній на ухвалення та набрання законної сили рішенням від 03 серпня 2007 року про розірвання шлюбу) розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі реєстрації актів цивільного стану, за заявою колишньої дружини або чоловіка. Розірвання шлюбу засвідчується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.

За загальним правилом, шлюб, який розривається судом, припиняється в день набрання чинності рішенням суду, що було чітко встановлено положенням законодавства. В подальшому особа має зареєструвати розірвання шлюбу в державному органі реєстрації актів цивільного стану, що засвідчується видачею свідоцтва. Однак, права та обов`язки подружжя, які виникають внаслідок укладення шлюбу, припиняються саме в день набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу. Оформлення свідоцтва про розірвання шлюбу не змінює правових наслідків встановлених рішенням суду щодо розірвання шлюбу.

Хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі реєстрації актів цивільного стану, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання.

Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року в справі № 757/13796/20 (провадження № 61-3452св21).

Отже, оскільки рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_11 та ОСОБА_8 ухвалено 03 серпня 2007 року, в подальшому не оскаржувалось та набрало законної сили 14 серпня 2007 року, то шлюб вважається розірваним 14 серпня 2007 року.

Щодо позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною третьою статті 61 СК України передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя та його поділ та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15 (провадження № 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України

від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Апеляційний суд установив, що відповідно до свідоцтва про право власності від 25 лютого 2009 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 148,50 кв. м, житловою площею 70,30 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок був прийнятий в експлуатацію 30 грудня 2008 року.

Відповідно до довідки регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Одеській області від 12 серпня 2019 року, копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, за ОСОБА_2 27 січня 2009 року було зареєстровано легковий автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», 2001 року випуску VIN-код тз НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_5 , проте останній на підставі договору комісії 7466/19/009452 та договору купівлі-продажу 7466/19/009452 від 07 травня 2019 року було перереєстровано на ім`я ОСОБА_9 .

Щодо напівпричепу марки ОДАЗ модель 9385, рік випуску - 1991, номер шасі - НОМЕР_3 , то колегія суддів апеляційного суду встановила, що вказане майно було зареєстровано за відповідачем 24 квітня 2007 року, тобто до початку спільного проживання однією сім`єю з позивачем, а тому воно не є спільним майном подружжя та не підлягає поділу між сторонами.

Встановивши, що житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 148,50 кв. м, житловою площею 70,30 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та легковий автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», 2001 року випуску VIN-код тз НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_5 набуте під час спільного проживання сторін однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою, та врахувавши, що доказів наявності будь-яких письмових угод щодо особистої чи спільної власності на спірне майно, яке було набуто в період з 14 серпня 2007 року та до розірвання шлюбу, сторонами надано не було, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що вимоги про визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя підлягають задоволенню, а майно - поділу.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про поділ транспортного засобу, ОСОБА_1 , обґрунтовуючи вказані позовні вимоги, вказувала, що це майно є неподільним та воно відчужено відповідачем проти її волі, а тому вважала за доцільне у даному випадку в порядку поділу майна подружжя стягнути з відповідача на її користь компенсацію за належну їй Ѕ частини вказаного майна, виходячи з вартості майна, дійсної на час вирішення справи.

Вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. При застосуванні статті 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15 дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Відповідно до звіту незалежної оцінки легкового автомобілю Toyota Land Cruiser, 2001 року випуску, проведеного ПП «Дельта Консалтінг» вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) автомобіля станом на 19 травня 2020 року складає 357 700,00 грн (том 1, а. с. 96-116).

Іншої оцінки нерухомого майна матеріали справи не містять, клопотання про призначення експертизи з метою визначення вартості майна в процесі розгляду справи не заявлялось.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку загальною площею 148,50 кв. м, житловою площею 70,30 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та його поділу в рівних частках між сторонами, а також стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію за належну їй частку автомобіля марки марки «Toyota Land Cruiser», 2001 року випуску VIN-код тз НОМЕР_1 в сумі 178850 грн.

Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції положень статей 3, 74 СК України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19, від 08 червня 2022 року у справі № 1303/1459/12 та від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

У постанові 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання спільною сумісною власністю спірного майна, оскільки позивачем не доведено, що між нею та померлим виникли відносини, притаманні подружжю, а спірне майно придбано за спільні кошти та спільними зусиллями.

У постанові від 08 червня 2022 року у справі № 1303/1459/12 Верховний Суд переглядаючи судові рішення в оскаржуваній частині, погодився з висновками судів про відмову в задоволенні позовних вимог щодо поділу будинку та земельної ділянки, з тих підстав, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вартість спірного житлового будинку, який був особистою власністю відповідача, істотно збільшилась за рахунок трудових та грошових затрат подружжя, в результаті чого відсутні правові підстави для визнання житлового будинку та, відповідно, земельної ділянки, яка виділена для його обслуговування, спільною сумісною власністю подружжя та їх поділу.

У постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договорів купівлі-продажу недійсними з тих підстав, що позивачем не надано доказів на підтвердження проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах Верховного Суду, оскільки у даному випадку слід враховувати доведеність заявлених позовних вимог належними доказами.

Інші доводи касаційної скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, оскільки встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

З огляду на викладене Верховний Суд, у межах доводів касаційної скарги, дійшов висновку, що вони належним чином не підтверджені та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська