11.10.2022 Провадження по справі № 2/940/205/22
Справа № 940/212/22

РІШЕННЯ

Іменем України

11 жовтня 2022 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Студінської Д.В.

представника позивача адвоката Порхун О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що не прийняла спадщину, та встановлення факту прийняття спадщини,

встановив:

ОСОБА_1 в особі представника адвоката Порхун О.П. звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить: визнати факт не проживання ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за однією адресою на час відкриття спадщини після його смерті, також встановити факт не прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 ; встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини після його смерті, також встановити факт прийняття спадщини позивачем після смерті ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька позивача ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається із частки в житловому будинку по АДРЕСА_1 . Позивач претендує на зазначену спадщину як спадкоємець за законом першої черги, оскільки є сином померлого ОСОБА_3 . Позивач вважає, що спадщину після смерті свого батька прийняв фактично, так як до дня його смерті проживали з ним разом однією сім`єю за однією адресою. Разом з тим, документально підтвердити це не можливо. Відповідно до довідки, виданої 27.11.2020 року за № 151 виконавчим комітетом Тетіївської міської ради, ОСОБА_3 на день своєї смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з ним були зареєстровані відповідач ОСОБА_2 (дочка померлого), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Коли, і за яких обставин, померлий ОСОБА_3 здійснив реєстрацію свого місця проживання за адресою відповідачки, позивачу не відомо. Відтак, позивач вважає, що відповідачка ОСОБА_2 є такою, що не прийняла спадщину після смерті свого батька, оскільки на день його смерті вона не проживала з ним за однією адресою в одному будинку та не подавала заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Наразі, спадкова справа до майна померлого ОСОБА_3 не відкривалася.

За вказаних обставин, позивач не може реалізувати своє право на спадщину.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 18.04.2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 30.08.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Порхун О.П. позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не прибула, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Разом з тим, надала до суду заяву, в якій просить справу розглядати за її відсутності, позов визнає повністю та підтверджує, що факти і обставини, викладені у позовній заяві, відповідають дійсності. Батько ОСОБА_3 постійно до дня своєї смерті проживав разом з братом ОСОБА_1 по АДРЕСА_3 та здійснював за ним догляд. (а. с. 28).

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 . (а. с. 9).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, на яку позивач претендує як спадкоємець за законом першої черги, оскільки є сином померлого ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 . (а. с. 8).

Із копії довідки, виданої 27.11.2020 року № 151 виконавчим комітетом Тетіївської міської ради на запит Тетіївської районної державної нотаріальної контори, встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . На день відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за вказаною адресою були зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а. с. 10).

Із наданого ОСОБА_1 письмового роз`яснення по спадковому праву, виданого державним нотаріусом Тетіївської районної державної нотаріальної контори Київської області 26.08.2022 року № 273/01-16 вбачається, що оскільки ОСОБА_1 заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , до нотаріальної контори в установлений законом строк не подав, на день смерті з ним не був зареєстрований, тому пропустив строк для прийняття спадщини. У довідці, виданій виконавчим комітетом Тетіївської міської ради 27.11.2020 року № 151, зазначено, що на час смерті ОСОБА_3 , за однією адресою з ним була зареєстрована його дочка ОСОБА_2 , 1980 року народження, яка вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки протягом строку встановленого в ст. 1270 ЦК України, не відмовилась від неї. Крім того, зазначено, що станом на 26 серпня 2022 року спадкова справа до майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заведена. (а. с. 46).

Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року, тощо.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У статті 1218 ЦК України зазначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (статті 1220, 1222 ЦК України).

За статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно із частиною 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК України).

За змістом частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Якщо проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Частина 3 статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України).

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Відповідно до частини другої ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням того, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини проживання підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 10.01.2019 року у справі № 484/747/17.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 не був зареєстрований на день смерті зі спадкодавцем ОСОБА_3 за однією адресою, документально не підтверджено факт їх спільного проживання.

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що факт його проживання разом із батьком ОСОБА_3 можуть підтвердити свідки.

Так, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що дійсно ОСОБА_3 до дня своєї смерті проживав разом зі своїм сином ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_4 повідомив, що позивач ОСОБА_1 постійно проживав разом з батьком ОСОБА_3 за однією адресою, до дня смерті доглядав батька.

Суд приймає до уваги показання свідків, як належні та допустимі на підтвердження факту постійного проживання позивачаОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини після його смерті.

З огляду на зазначене, позов в частині вимоги про встановлення факту постійного проживання позивача разом з ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини після його смерті, підлягає задоволенню.

Разом з тим, відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Більш того, як зазначив у своєму інформаційному листі Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»: « щодо встановлення факту прийняття спадщини, то, враховуючи положення статей 1268, 1269 ЦК, мова може йти лише про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо спадкові правовідносин виникли після набрання чинності ЦК (після 1 січня 2004 року)».

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні вимоги про встановлення факту прийняття спадщини позивачем після смерті ОСОБА_3 .

Крім того, щодо позовних вимог про визнання факту не проживання відповідачки ОСОБА_2 із спадкодавцем ОСОБА_3 та встановлення факту не прийняття нею спадщини після його смерті, суд зазначає наступне.

Так, із роз`яснення по спадковому праву, виданого державним нотаріусом Тетіївської районної державної нотаріальної контори Київської області 26.08.2022 року № 273/01-16 вбачається, що згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Тетіївської міської ради 27.11.2020 року № 151, на час смерті ОСОБА_3 , за однією адресою з ним була зареєстрована його дочка ОСОБА_2 , 1980 року народження, яка вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не відмовилась від неї.

При цьому, суд виходить з того, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. В той же час, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини ( ч. 1 ст. 1269 ЦК України) .

Відповідно до положень ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ст. 16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Проте, обраний позивачем спосіб захисту, зокрема встановлення факту постійного не проживання та визнання особи такою, що не прийняла спадщину, не відповідає вимогам ст. 16 ЦК України та не передбачений Книгою шостою ЦК України «Спадкове право».

Поряд з цим, суд враховує, що відповідачка визнала позов у повному обсязі.

Однак, визнання відповідачкою позову не є безумовною підставою для його задоволення.

Так, за приписами частини 4 статті 206 ЦПК України позов підлягає задоволенню у разі визнання відповідачем позову, але за умови, що таке визнання не буде суперечити закону або порушувати прав, свобод чи інтересів інших осіб.

Визнання відповідачкою позову, зокрема в частині про визнання факту не проживання її із спадкодавцем та встановлення факту не прийняття нею спадщини, суперечить нормам матеріального права, якими врегульовано порядок прийняття спадщини.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

З огляду на зазначене, суд приходить до переконання щодо відсутності правових підстав для задоволення позову в частині вимог про визнання факту не проживання відповідачки ОСОБА_2 із спадкодавцем ОСОБА_3 та встановлення факту не прийняття нею спадщини після його смерті.

Відтак, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, оцінюючи надані докази, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтею 33 Конституції України, статтями 29, 1216-1223, 1261, 1268-1270 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», статтями 3, 10, 12, 16, 76-80, 89, 133, 137, 141, 263, 264-268, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що не прийняла спадщину, та встановлення факту прийняття спадщини задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , уродженця м. Тетієва Київської області, разом із ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини після його смерті.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення: 20.10.2022 року.

Суддя С.В.МАНДЗЮК