ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1402/22 Справа № 203/3552/19 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2

на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року

за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради про визначення місця проживання дитини, заборону батькові спілкуватися з дитиною,-

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2019 року до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради про визначення місця проживання дитини, заборону батькові спілкуватися з дитиною.

В обгрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що сторони від шлюбу мають малолітню дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб розірвано, сторони мешкають окремо одне від одного. Дочка постійно мешкає за місцем проживання позивачки, проте відповідач заперечує проти цього. Тепер судом за ініціативи відповідача вирішується питання щодо порядку його спілкування з дочкою. Крім того, позивачка від дочки дізналася про неодноразові факти розбещення відповідачем дитини, його неадекватної поведінки сексуального характеру відносно неї. Викладене стало причиною звернення позивачки до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дочки разом з нею, заборону відповідачеві бачитися, спілкуватися та в будь-який інший спосіб контактувати з дочкою.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради про визначення місця проживання дитини, заборону батькові спілкуватися з дитиною відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року від учасників справи до апеляційного суду не надходили.

Заступником начальника служби у справах дітей Павлоградської міської ради В.Кучинською надано заяву про розгляд справи без участі представника Органу опіки та піклування Павлоградської міської ради (а.с.133, т.2).

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 23.06.2012р. по 12.05.2015р. перебували у шлюбі. Шлюб розірвано рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 12.05.2015.

Під час шлюбу у сторін народилася дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка постійно проживає разом з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2018 з позивача на користь відповідачки стягуються аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_2 у сумі 3985,00 грн щомісяця. Заборгованості станом на день ухвалення судом рішення немає.

04 березня 2021 року у цивільній справі №203/1824/18 Кіровським районним судом м.Дніпропетровська ухвалене рішення, яким (з урахуванням постанови Дніпровського апеляційного суду від 27.07.2021) ОСОБА_1 зобов`язано не чинити ОСОБА_3 перешкоди у спілкуванні з дочкою. Зазначеним рішенням ОСОБА_3 було визначено порядок участі у вихованні дочки у вигляді їхніх зустрічей та іншого спілкування (за винятком часу, коли дитина хворіє або навчається): -кожної другої та четвертої п`ятниці, від 18:00 до 11:00 наступної неділі за місцем проживання батька; -щороку, від 12:00 27 листопада до 12:00 наступного дня за місцем проживання батька; -щороку, від 12:00 21 квітня до 12:00 наступного дня за місцем проживання батька; -вільне спілкування телефоном.

Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами, встановленими ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За приписами ч.ч.1, 5 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

1 Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, з огляду на зміст приведених вище норм процесуальним завданням позивачки було доведення суду належними, допустимими та достовірними доказами, із дотриманням принципу їх достатності (статті 77 80 ЦПК України), фактів розбещення відповідачем дитини, а також переваги її умов проживання перед умовами проживання відповідача.

Згідно з ч.5 ст.19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Між тим, судом першої інстанції встановлено, що у справі висновку, передбаченого приведеною вище нормою, органом опіки та піклування надано не було.

При цьому представники позивачки у судовому засіданні пояснили, що позивачка свідомо не зверталася до третьої особи по висновок, оскільки остання є заангажованою, суб`єктивною й пристала на бік батька.

Крім того, протягом усього часу розгляду справи ані позивачка, ані її представники до суду з клопотанням про забезпечення доказів шляхом доручення третій особі обстежити умови проживання позивачки для надання висновку у порядку ч.5 ст.19 СК України не зверталися.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги про визначення місця проживання дитини не підлягають задоволенню, оскільки аналіз доказів, наданих позивачкою, у контексті приведених вище норм, свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог.

Заявлений позов побудовано на консультативному висновку доцента кафедри загальної психології та патопсихології ДНУ ім.О.Гончара ОСОБА_4 від 05.03.2020р., консультативному висновку за результатами психологічного аналізу змісту аудіозаписів доцента кафедри педагогічної та вікової психології ДНУ ім.О.Гончара ОСОБА_5 від 06.03.2020 (т. 1 а.с.115 130).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зазначені висновки не є належними та допустимими доказами, оскільки вони складені без дотримання приписів ч.7 ст.102 ЦПК України.

При цьому протягом усього часу розгляду справи ані позивачка, ані її представники до суду із заявою про призначення у справі експертизи на предмет підтвердження фактів розбещення відповідачем дитини, його неадекватної поведінки сексуального характеру відносно неї тощо не зверталися.

28 липня 2021 року представники позивачки звернулися до суду з клопотанням про призначення у справі судової сексолого-психіатричної експертизи з метою встановлення відхилень у психосексуальній поведінці відповідача (т. 2 а.с.14- 15).

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 липня 2021 рокупостановив ухвалу про залишення заявленого клопотання без задоволення, оскільки жодне з поставлених запитань не спрямоване на дослідження фактів, про які йдеться у позові (т.2 а.с.21).

Представники позивачки у суді першої інстанції неодноразово повідомляли суд про проведення відповідної експертизи у кримінальному провадженні №0002166, відкритому за вказаними у позові фактами, проте копію висновку суду не надали, як і не просили витребувати його від органу досудового розслідування (т.1 а.с.15).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги про заборону батьку спілкуватися з дитиною не підлягають задоволенню, оскільки є недоведеними і безпідставними.

Доводи апеляційної скарги, що суд не оцінив та не дослідив три аудіозаписи з текстовим відтворенням, на яких дитина спілкується з відповідачем, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відсутні достатні і допустимі докази, якими підтверджувалися б факти, що голоси на аудіозаписах належить зазначеним особам, а клопотань про призначення фоноскопічної експертизи заявлено не було.

Подані будь-якою фізичною або юридичною особою речі або документи (фактичні дані) не відповідають вимогам допустимості доказів, якщо вони одержані з порушенням прав і основоположних свобод людини, закріплених у Конституції.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22.08.2019 р. у справі №712/8320/15, в постанові Верховного Суду від 25.08.2020 р. у справі №553/1268/15, а також висновок ВС в постанові від 15 червня 2021 року у справі №305/2022/14.

Доводи апеляційної скарги, що суд не оцінив довідку КЗ Дніпровський центр соціально-психологічної допомоги Дніпровської обласної ради від 15.08.2019 року №110 на предмет проведення психологічного діагностування психоемоційного стану ОСОБА_2 , не заслуговують на увагу, оскільки при визначенні місця проживання дитини суду необхідно, враховуючи інтереси дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді зазначених спорів обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Як вбачається з матеріалів справи, висновок, передбачений приведеною вище нормою, органом опіки та піклування позивачем не надано, з клопотанням про забезпечення доказів шляхом доручення третій особі обстежити умови проживання позивачки для надання висновку не зверталася.

Таким чином, суд позбавлений можливості дослідити питання доцільності визначення місця проживання дитини з батьком або матір`ю через відсутність у справі належних і допустимих доказів, в тому числі висновків органів опіки та піклування щодо можливості визначення місця проживання дитини як з матір`ю, так і з батьком.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі №176/2855/19.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції застосовує формалізм у прийнятті своїх рішень, уникаючи давати аналіз реальним доказам, а саме консультативним висновкам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначені висновки не є належними та допустимими доказами, якщо в них не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і що він підготовлений для подання до суду.

Відповідне положення міститься у постанові Великої Палати від 18 грудня 2019 року № 522/1029/18.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачка із клопотаннями про призначення експертизи на предмет підтвердження фактів розбещення відповідачем дитини, його неадекватної поведінки сексуального характеру відносно неї тощо не зверталася.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова