Дата документу 05.10.2022 Справа № 334/6727/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/6727/21 Головуючий у 1 інстанції: Філіпова І.М.
Провадження № 22-ц/807/1486/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Кочеткової І.В.

Подліянової Г.С.

за участі секретаря: Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Яна Олександрівна, про визнання договору дійсним, визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Яна Олександрівна, про визнання договору дійсним, визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що 02.08.2001р. між ним та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який зареєстрований Товарною Біржею «Торг Інвест» у відповідності з діючим на той час законодавством. На теперішній час виникла необхідність у реалізації вказаного майна, проте вказаний правочин нотаріально не посвідчений, що унеможливлює реєстрацію права власності в Департаменті реєстраційних послуг. Відповідно до Тимчасового положення «Про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно» на теперішній час договір купівлі-продажу, укладений на товарній біржі, не є підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно. Товарна біржа «Торг Інвест» як юридична особа припинила свою діяльність.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , спадкоємцем після якої є ОСОБА_2 , тому він визначений як відповідач у справі.

В позові вказується, що сторони повністю виконали умови договору купівлі- продажу квартири, зареєстрували його на товарній біржі, проте позивач як власник квартири на теперішній час не має можливості розпорядитися своїм майном, оскільки такий біржовий договір не є підставою для вчинення реєстраційного запису про право власності. Тому просить визнати дійсною біржову угоду від 02.08.2011р., укладену між ним як покупцем та ОСОБА_4 як продавцем, та визнати за ним право власності на придбану на його підставі квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 січня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідачем було визнано позов. Однаке суд першої інстанції не застосував відповідну норму процесуального права, оскільки відповідно до закону, за відсутності будь-якого застереження, факт, визнаний сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, вважається встановленим. Тобто, визнання позову відповідачем згідно зі ст. 82 ЦПК України є обов`язковим для суду, оскільки обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Також апелянт стверджує, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню в силу ст. 15 Закону України «Про товарні біржі», який був чинним на час укладання договору купівлі-продажу.

Посилаючись на досягнення згоди щодо істотних умов договору, позивач зазначив, що сплатив грошові кошти за придбання квартири. Вважає, що твердження суду, що ОСОБА_1 не прописаний в даній квартирі, не є аргументом, що може вказувати про невиконання сторонами умов договору, оскільки законодавством визначено, що особа може бути зареєстрована лише за однією адресою, а кількість нерухомого майна, що може бути у її власності, нічим не обмежена.

21 липня 2022 року на адресу Запорізького апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_2 про визнання апеляційної скарги у повному обсязі. Зазначено, що відповідач визнає скаргу та просить її задовольнити. Вважає, що суд першої інстанції виніс необґрунтоване рішення, яке підлягає скасуванню.

Сторони до апеляційного суду у судові засідання не з`явились, подавши заяви про здійснення апеляційного розгляду у їх відсутності.

Для перевірки доводів апеляційної скарги щодо фактичного виконання біржової угоди, а також щодо відповідача, якого вказаного спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17 серпня 2022 року витребувано: від приватного нотаріуса Запорізького нотаріального округу Кардаш Я.О. спадкову справу № 14/2021, заведену 31.03.2021р. після смерті ОСОБА_3 , на підставі заяви ОСОБА_2 в повному обсязі зібраних матеріалів, інформацію, на підстави яких документів визнано ОСОБА_2 спадкоємцем померлої ОСОБА_3 ; у приватного виконавця Проценка Д.Ю. інформацію щодо підстав внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державної реєстрації обтяження за номером запису 40549840 (спеціальний розділ) від 15.02.2021р. про обтяження майна ОСОБА_3 , а саме: квартири АДРЕСА_1 , за ким та підставі чого, та в якому органі було зареєстровано право власності за ОСОБА_3 на цю квартиру на час внесення обтяження; у Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» інформацію: за ким було проведено реєстрацію квартири АДРЕСА_1 станом на 02.08.2001р., чи зареєстрований у ЗМБТІ договір купівлі-продажу цієї квартири від 02.08.2001р., укладений на Запорізькій товарній біржі «Торг-Інвест» між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; чи було зареєстровано право власності ОСОБА_1 на підставі цього договору на вказану квартиру.

02 вересня 2022 року на адресу Запорізького апеляційного суду надійшла відповідь приватного виконавця Проценка Д.Ю., в якій повідомлено наступне: підставою внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державної реєстрації обтяження за номером запису 40549840 від 15.02.2021р. про обтяження майна ОСОБА_3 , а саме, квартири АДРЕСА_1 було виконавче провадження № 63781385 з примусового виконання виконавчого документу про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 ; зазначене виконавче провадження закінчено 25.03.2021р. на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (повернення виконавчого документу стягувачу). Обтяження за номером запису 40549840 від 15.02.2021р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно припинено.

Також ОСОБА_5 повідомлено, що на час внесення обтяження право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3 . Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Запорізь-

ким міськжитлоуправлінням 09.10.1998р., висновок про реєстрацію від 09.10.1998 р.

07 вересня 2022 року на адресу Запорізького апеляційного суду надійшла копія спадкової справи №14/2021після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 гр. ОСОБА_3 , аналогічна тій, яка міститься у матеріалах справи на аркушах 5056. Документів про родинні відносини з померлою ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 нотаріусу не надав, лише зазначивши себе у заяві про прийняття спадщини троюрідним племінником; будь-яких постанов нотаріусом щодо спадкового майна та видачі чи відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину відносно ОСОБА_2 нотаріусом не приймалось.

27 вересня 2022 року на адресу Запорізького апеляційного суду надійшов лист ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», в якому повідомлено, що товариство не має доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а так само Реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідно позбавлено можливості надавати інформацію про реєстрацію права власності.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши витребувані судом докази з метою перевірки доводів скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 02.08.2001р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , який був зареєстрований на Товарній біржі «Торг Інвест» (реєстраційний номер Н-2881) (а.с. 5).

Товарна біржа «ТоргІнвест» з 15 березня 2012 року припинила діяльність як юридична особа (а.с. 1719).

Позивач просив визнати цей договір дійсним, оскільки ЗУ «Про товарну біржу» на теперішній час втратив чинності, але укладений на біржі договір не є підставою для реєстрація права власності, в той час як сторонами він був повністю виконаний.

Відповідачем за своїми позовними вимогами ОСОБА_1 визначив ОСОБА_2 як спадкоємця померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 продавця ОСОБА_3

04.10.2021р. від ОСОБА_2 до Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшла заява про визнання позову (а.с. 24).

Встановлено, що 31.03.2021р. ОСОБА_2 дійсно звернувся до приватного нотаріуса Кардаш Я.О. з заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 , зазначивши у заяві, що вона доводиться йому троюрідною тіткою. При цьому, жодних доказів на підтвердження родинних зв`язків між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 останнім не надано. Свідоцтво про право на спадщину після померлої ОСОБА_3 не видавалося. Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру, яка міститься у матеріалах спадкової справи, сформована 31.03.2021р., тобто до закінчення шестимісячного строку з моменту смерті ОСОБА_3 (а.с. 50-зворот).

Відповідно до копії спадкової справи № 14/2021 від 31.03.2021р., наданої приватним нотаріусом Кардаш Я.О., 31.03.2021р. ОСОБА_2 було подано заяву про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 троюрідної тітки ОСОБА_3 . Також, в матеріалах спадкової справи міститься повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, згідно якого ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Інших документів матеріали спадкової справи не містять (а.с. 5056).

ОСОБА_1 27.04.2017р. був знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , згідно з копією паспорту позивача, долученої до матеріалів справи (а.с. 8).

Дослідивши матеріали справи, суд відмовив у задоволенні позову, вказавши, що є недоведеним факт, що ОСОБА_2 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 . Крім того, матеріали справи не містять жодного доказу, що договір купівлі-продажу між сторонами був фактично виконаний, враховуючи, що позивач не зареєстрований за вказаною адресою, доказів фактичного проживання у спірній квартирі не надано, реєстрація права власності на підставі вказаного договору у передбачений на той час законодавством спосіб (ЗМБТІ) не проводилася.

Судова колегія погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції та вважає їх такими, які узгоджуються із матеріалами справи.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Спірні правовідносини між сторонами виникли до 1 січня 2004 року та є триваючими, тому для вирішення даного спору підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963 року та ЦК України.

Згідно зі ст. 4 ЦК УРСР, цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За вимогами статті 42 ЦК УРСР у редакції, чинній на момент оформлення вказаної вище розписки, угоди могли укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотарі-

альній).

Матеріалами справи встановлено, що на підтвердження доводів про придбання квартири ОСОБА_1 надав суду копію договору купівлі-продажу від 02 серпня 2001 року, в якому зазначено, що ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Інших письмових доказів укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна позивачем не надано суду.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

В порядку ст. 81 ЦК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Загальними положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Згідно зі ст. 44 ЦК УРСР, у письмовій формі повинні укладатися угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців та інші угоди, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнанні такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди (ст.ст. 153, 154 ЦК УРСР).

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 47 ЦК УРСР передбачалося, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до статті 227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до пункту 12 договору купівлі-продажу від 02.08.2001, на виконання ст. 227 ЦК України даний договір підлягає реєстрації у Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації (а.с. 5).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог посилався на положення ст. 15 Закону України (втратив чинність), відповідно до якого угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. На підставі наведеного, позивач вважав, що укладений договір купівлі-продажу квартири є законним.

При вирішенні спірних правовідносин колегія суддів зауважує, що сама по собі наявність договору купівлі-продажу як біржової угоди не може бути беззаперечною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна.

Отже, визнання у судовому порядку дійсності договору купівлі-продажу як біржової угоди можливе за умови його відповідності вимогам, передбаченим ст. 227 ЦК УРСР.

Аналізуючи спірні правовідносини, колегія суддів виходить з того, що положення статті 227 Цивільного кодексу УРСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього слідує, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний. Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 754/1466/15-ц.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує про виконання усіх істотних умов договору купівлі-продажу квартири. При цьому, апелянт посилався на положення ч. 2 ст. 220 ЦК України в частині наслідків ухилення сторони договору від його нотаріального посвідчення.

Колегія зазначає, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР).

Колегія зазначає, що дана норма права звільняє сторону правочину від його нотаріального посвідчення лише у разі недобросовісного виконання іншою стороною його умов.

Визнання в судовому порядку правочину дійсним без його нотаріального посвідчення можливо у разі, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, така домовленість підтверджується письмовим доказом, відбулося повне або часткове виконання договору, одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення.

Однак, це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК УРСР).

Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, суд повинен перевірити, чи дійсно була укладена саме та угода, на яку вказує позивач, чи дійсно сторони домовилися щодо істотних умов такого договору, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди і відсутність встановлених законом перешкод для її нотаріального посвідчення.

Аналогічні положення щодо можливості визнання дійсним правочину містять і норми діючого ЦК України.

Частиною 1, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Положення зазначених статей узгоджуються із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Колегія зазначає. що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження факту ухилення ОСОБА_3 від нотаріального посвідчення договору. Позивач не надав суду докази звернення до ОСОБА_3 із проханням нотаріального посвідчення договору. Також не було встановлено, що ОСОБА_1 звертався до суду із заявою про встановлення факту ухилення сторони договору від його нотаріального посвідчення.

Таким чином, доводи апелянта щодо ухилення ОСОБА_3 від нотаріального посвідчення договору протягом 19 років з дня укладення угоди до дня її смерті є безпідставними та необґрунтованими.

Поряд з цим, позивачем не доведено й факту виконання умов договору в частині реєстрації такого договору у Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації, що свідчить про невиконання пункту 12 договору.

Більше того, відповідно до наданої приватним виконавцем відповіді суду, інформація щодо обтяження спірної квартири вносилася на ім`я ОСОБА_3 як власника майна у 2021р., що спростовує твердження ОСОБА_1 про володіння зазначеною квартирою.

Апелянтом не додано у матеріали справи будь-яких оплат по квартири за 19 років існування угоди, на підставі якої він придбав спірну квартиру, а також, що ОСОБА_3 йому була передана у володіння ця квартира або будь-які документи на неї.

Отже, в ході розгляду справи не встановлено тих фактів, що угода була виконана сторонами, а також, що продавець ухилялась від її нотаріального посвідчення.

Крім того, апелянтом не було спростовано висновків суду першої інстанції про те, що позивач не довів, що ОСОБА_2 є належним відповідачем по справі. Так, ОСОБА_2 не надав суду доказів наявності родинних зв`язків з померлою ОСОБА_3 , та не мається таких доказів і в матеріалах спадкової справи на час апеляційного перегляду справи, що унеможливлює встановлення факту того, що ОСОБА_2 дійсно є спадкоємцем померлої ОСОБА_3 .

Відтак, в такому разі неспроможними є наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що під час розгляду справи ОСОБА_2 , як спадкоємець майна померлої ОСОБА_3 , визнав пред`явлений до нього позов, але суд, пропри це, безпідставно не задовольнив його позовні вимоги. Колегія зазначає, що у разі визнання відповідачем позову суд лише за наявності для того законних підстав може ухвалити рішення про задоволення позову. При цьому, визнання позову не повинно суперечити закону або порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб. Саме по собі визнання позову не має абсолютного характеру, що випливає зі змісту частини четвертої статті 206 ЦПК України, а тому процесуальним законом передбачено обов`язок доказування кожної обставини.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не доведено обставин, які мають значення для справи та на які він посилається як на підставу своїх вимог. Позивач помилково вважає доведеним факт укладення 02.08.2001р. договору купівлі-продажу квартири належним чином згідно з існуючим на той час законодавством та факт ухилення ОСОБА_3 від нотаріального оформлення зазначеного договору, так як до її смерті угоду нотаріально не посвідчено. Але доказів цим обставин не було здобуто ані під час розгляду справи судом першої інстанції, ані в ході апеляційного розгляду.

Навпаки, встановлено, що по ЗМБТІ проходила реєстрація спірної квартири до дня смерті за ОСОБА_3 , що й свідчить про те, що сторони не намагались виконати договір у пункті 12.

Розглянувши заяву відповідача про визнання апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про її необґрунтованість.

Визнання апеляційної скарги відповідачем не може бути підставою для її задоволення, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 364 ЦПК України, визнання апеляційної скарги іншою стороною враховується судом апеляційної інстанції у частині наявності або відсутності фактів, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи відсутність правових підстав для задоволення позову, визнання апеляційної скарги не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

З урахуванням зібраних матеріалів справи судова колегія не вбачає доведеності вимог позивача, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні. Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

З огляду на наведене вбачається, що судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлено характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподі-

лу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 січня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2022 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: І.В. Кочеткова

Г.С. Подліянова