КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№22-ц/824/7751/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2022 року місто Київ

справа №754/13090/20

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 лютого 2022 року, ухвалене під головуванням судді Сенюти В.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віра Леонідівна про визнання недійсним пункту кредитного договору, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року позивач звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому просив:

визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №8663 від 03 липня 2020 року, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С.;

визнати недійсним п.1.5.1 кредитного договору №2488540 від 19 квітня 2019 року, укладеного між ним та ТОВ «Мілоан».

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 19 квітня 2019 року між ним та ТОВ «Мілоан» був укладений договір №2488540 про надання кредиту в сумі 5000 грн. засобами електронного зв`язку.

Вказував, що він у спосіб, визначений договором, повернув кредит, через особистий кабінет на сайті, кредит закритий 31 липня 2019 року.

Зазначав, що 03 липня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. вчинено виконавчий напис, зареєстрований за № 8663 щодо стягнення з нього на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованості у розмірі 13100 грн.

15 липня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. за заявою ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» відкрито виконавче провадження №62571400 з примусового виконання виконавчого напису №8663 від 03 липня 2020 року.

Позивач вважає, що виконавчий напис №8663 від 03 липня 2020 року повинен бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, оскільки, приватним нотаріусом в порушення вимог закону не було перевірено безспірність заборгованості за кредитом.

Вказував, що йому не було повідомлено про заміну кредитора, а виконавчий напис вчинено на підставі роздруківки кредитного договору, який не був нотаріально посвідчений.

Посилався на те, що п.1.5.1 кредитного договору підлягає визнанню недійсним, оскільки положення договору про споживчий кредит, містить умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано п.1.5.1 кредитного договору №2488540 від 19 квітня 2019 року укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» недійсним.

Визнано виконавчий напис від 03 липня 2020 року зареєстрований в реєстрі за №8663, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Мілоан», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість в розмірі 13100 грн. - таким, що не підлягає виконанню.

Стягнуто з ТОВ «Мілоан» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ТОВ «Мілоан» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування матеріального та порушення процесуальних норм права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення в частині визнання недійсним нарахування комісії, що визначено у п.1.5.1 договору та в частині стягнення з ТОВ «Мілоан» суми судового збору та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову про визнання кредитного договору недійсним, змінити розподіл судових витрат.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що приймаючи рішення в частині, яка оскаржується відповідачем, суд першої інстанції в основу рішення поклав судову практику Верховного Суду України викладену у постанові від 12 грудня 2018 року по справі №444/484/15-ц, однак не врахував, що на момент виникнення спірних правовідносин, норми матеріального права, які стали підставою для прийняття постанови Верховного Суду України, на висновок якої послався суд першої інстанції, були нечинними.

Вказував, що оскаржуваний кредитний договір між позивачем та відповідачем укладено 19 квітня 2019 року, тобто після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» та втрати чинності ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначав, що стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» на момент укладення кредитного договору була чинна в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Посилався на те, що згідно з ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Вважає, що нарахування комісії за надання кредиту прямо встановлено чинним законодавством.

Вказував, що в оскаржуваному рішенні, суд не зазначає, якому саме нормативно правовомуакту суперечить пункт 1.5.1 кредитного договору.

Зазначав, що оскільки суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні позову до відповідача ТОВ «Мілоан» в повному обсязі, то відповідно і відсутні підстави для стягнення з останнього судового збору.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від відповідач ТОВ «Мілоан» надійшла заява, в якій останній просив розглядати справу у відсутність його представника.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справуу відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 лютого 2022 року в частині задоволених вимог ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та в частині стягнення з ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 840,80 грн. не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині не перевіряється.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 квітня 2019 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2488540, відповідно до умов якого позичальникунадано кредитні кошти в сумі 5000 грн., строком на 30 днів.

Пункту 1.5.1 вказаного кредитного договору визначено, що комісія за надання кредиту становить 1150,00 грн., яка нараховується за ставкою 23,00 відсотків від суми кредиту одноразово.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що оскільки в спірному кредитному договорі ТОВ «Мілоан» встановило комісію за дії, які останній здійснює на власну користь (обслуговування кредитної заборгованості позичальника), що суперечить приписам ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак вважав, що п. 1.5.1 договору слід визнати недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнаннянедійсним п.1.5.1 кредитного договору №2488540 від 19 квітня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан», суд першої інстанції посилаючись на положення ч.5 ст.11, ч.ч.1, 2, 5, 8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» виходив з того, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови щодо сплати комісії за надання кредиту.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка була чинна на час укладення кредитного договору від 19 квітня2019року передбачено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

З урахуванням положень ст.3 Закону України «Про споживче кредитування» сфера дії цього Закону поширюється на правовідносини сторін цього спору.

Відповідно до п.4 ч.1 ст1 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, яка була чинна на час укладення оспорюваного кредитного договору, загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом, що врегульовано в ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування».

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем.

Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі.

До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються:

1) платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит;

2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов`язаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту.

Таким чином, Закон України «Про споживче кредитування» не забороняє встановлення у договорі про споживчий кредит комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно) для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, у п.1.5.1 кредитного договору було чітко визначено розмір комісії за надання кредиту, яка нараховується за ставкою 23,00 відсотків від суми кредиту одноразово у розмірі 1150,00 грн.

Виходячи з системного аналізу вищевказаних норм, підстав для визнання недійсним п.1.5.1кредитного договору колегією суддівне встановлено.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання недійсним п.1.5.1 кредитного договору №2488540 від 19 квітня 2019 року укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан».

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про визнання п.1.5.1 кредитного договору №2488540 від 19 квітня 2019 року укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» недійсним підлягаєскасуванню з ухваленням в цій частині нового про відмову у задоволенні вказаних вимог.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки доводи апеляційної скарги ТОВ «Мілоан» знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, позовні вимоги про визнання недійсним п.1.5.1 кредитного договору №2488540 від 19 квітня 2019 року укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» задоволенню не підлягають, а відтак рішення в частині стягнення з ТОВ «Мілоан» на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 840,80 грн. підлягає скасуваню з ухваленням в цій частині нового про відмову у задоволенні вказаних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що спір у даній справі виник з кредитних правовідносин та ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, у зв`язку з порушенням його прав як споживача, а відтак останній звільнений від сплати судового збору на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Частиною 6 ст.141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З огляду на те, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору у даній справі на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», отже судові витрати понесені ТОВ «Мілоан» за подання апеляційної скарги у розмірі 1261,20 грн. необхідно компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 лютого 2022 року в частині задоволених позовних вимог про визнання п.1.5.1 кредитного договору №2488540 від 19 квітня 2019 року укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» недійсним та в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. скасувати та ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволенні вказаних вимог.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Мілоан», місцезнаходження: місто Київ, вул. Багговутівська, 17-21, за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1261 грн. 20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: