ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2022 року

м.Суми

Справа №573/1042/20

Провадження № 22-ц/816/134/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В.І., Левченко Т.А.,

сторони справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 липня 2021 року в складі судді Бичкова І.Г., ухваленого в м. Суми,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у червні 2020 року, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 20.03.2012 року в розмірі 127963,91 грн та судові витрати в розмірі 2102,00 грн.

Свої вимоги товариство мотивувало тим, що ОСОБА_1 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву № б/н від 20 березня 2012 року, тим самим підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Свідченням приєднання до угоди відповідачки, дія договору підтверджується фактом користування останньою картковим рахунком та використанням коштів.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором б/н від 20 березня 2012 року, станом на 31 березня 2020 року виникла заборгованість у розмірі 127963,91 грн, яка складається з наступного: 1046,38 грн - заборгованість за тілом кредиту; 115492,82 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 4855,00 грн - нарахована пеня; 0,00 грн нарахована комісія; 500,00 грн штраф ( фіксована частина); 6069,71 грн - штраф ( процентна складова).

Відповідачка ухиляється від виконання взятих на себе кредитних зобов`язань, що і стало підставою звернення до суду з позовом.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 липня 2021 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції за клопотанням відповідача застосував позовну давність, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, допущення судом однобічності та неповноти судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з порушенням трирічного строку позовної давності, оскільки відповідно до наданого розрахунку заборгованості відповідачка здійснила останню сплату по кредиту 01.11.2017, а позовну заяву подано 16.06.2020, тобто позов подано в межах позовної давності.

При цьому вказує, що у зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором у відповідачки станом на 31.03.2020 склалася заборгованість 127963,91, тому банк має право на стягнення з відповідачки всіх сум, заявлених у позові.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачкою не направлено.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами склались цивільно-правові правовідносини, які регулюються загальними положеннями про зобов`язальне право, виконання зобов`язань, правові наслідки порушення зобов`язання та, оскільки в спірних правовідносинах сплив строк позовної давності, про застосування якої клопоче представник відповідачки, позивачем не надано доказів у спростування даних обставин та доказів про нарахування відсотків та комісії за користування кредитом.

Проте, з такими висновками місцевого суду колегія суддів апеляційного суду погодитись повністю не може, виходячи з наступного.

Із змісту статей 256, 257 ЦК України вбачається, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як вбачається з розрахунку заборгованості та випискою за договором б/н від 20.03.2012, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 , які містяться в матеріалах справи, відповідачка періодично здійснювала сплату по кредиту шляхом поповнення готівкою кредитної карти № НОМЕР_1 ( а.с. 7-10, 11-14). При цьому, остання сплата по кредиту відповідачкою була здійснена 01.11.2017 АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом 16.06.2020, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Ні відповідачкою, ні її представником не надано доказів на підтвердження того, що погашення заборгованості по кредитному договору продовжувалося лише до 07.02.2017.

Отже, висновок суду про те, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної даності не відповідає обставинам справи.

Також з матеріалів справи вбачається, що 20 березня 2012 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, в якій зазначена згода позичальника, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Підписом у Анкеті-заяві відповідачка також засвідчила, що вона ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку. При цьому, домовленості сторін про строк погашення боргу, про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені чи штрафів за несвоєчасне погашення кредиту вказана заява не містить (а.с. 17).

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які відповідачкою не підписані (а.с. 18-44).

Наданий до позову банком розрахунок кредитної заборгованості станом на 31 березня 2020 року становить 127 963,91 грн, з яких 1046,38 грн - заборгованість за тілом кредиту; 115492,82 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 4855,00 грн - нарахована пеня; 0,00 грн нарахована комісія; 500,00 грн штраф ( фіксована частина); 6069,71 грн - штраф ( процентна складова ) ( а.с. 7-10).

Підставами позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» є неналежне виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, який було укладено шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку та довідки про умови кредитування та стягнення заборгованості, зокрема, по тілу кредиту та відсоткам відповідно до вказаних умов та правил, а також довідки про умови кредитування.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Отже, кредитний договір укладається в письмовій формі, в якому його сторонами погоджується розмір кредиту, умови його надання, повернення, сплати процентів за користування кредитом, застосування неустойки, у разі неналежного виконання зобов`язання.

Банк при зверненні до суду з даним позовом на підтвердження своїх вимог посилається, зокрема, на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як частину укладеного між сторонами кредитного договору.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

При цьому, матеріали справи, які були представлені банком не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та тарифів розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

Тому, в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (20.03.2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (16.06.2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відтак, відсутні підстави для задоволення вимог банку про стягнення заборгованості по процентам, пені та штрафів у заявлених позивачем розмірах через недоведеність зазначених сум боргу.

Окрім того, банк при зверненні до суд з даним позовом, ставив питання, зокрема, про стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 1046, 38 грн.

З наданого банком розрахунку заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що банк нараховував відсотки за користування кредитними коштами. А починаючи з 30 вересня 2013 року погашав відсотки за рахунок тіла кредиту. Такі дії банку не відповідають суті кредитних правовідносин, оскільки проценти за своєю суттю є платою за користування кредитними коштами. Отже банк безпідставно збільшив тіло кредиту за рахунок відсотків.

Таким чином фактично отримані та використані відповідачем кошти, повернуті в повному обсязі, відтак відсутні підстави для стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту.

За змістом ст.530 ,531 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Боржник має право виконати свій обов`язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Отже, колегія суддів вказує, що пред`явив позов до суду, банк заявив свої вимоги до відповідача про повернення суми кредиту, які фактично відповідачем були повернуті ще до звернення до суду.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення

З урахуванням викладеного, апеляційний суд частково задовольняючи доводи апеляційної скарги, скасовує рішення місцевого суду та постановлює своє рішення, яким відмовляє в задоволенні позову з підстав зазначених у постанові.

У зв`язку із зверненням банку до суду із необґрунтованого позовом, колегія суддів керуючись частинами 9,13ст.141 ЦПК України покладає на банк судові витрати повністю.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-382,389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: В.І. Криворотенко

Т.А. Левченко