Дата документу 18.02.2022
Справа № 334/3122/21
Провадження № 2/334/317/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2022 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Баруліної Т.Є.,

за участю секретаря Панасюри Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою про позбавлення батьківських прав до ОСОБА_2 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 13.10.2006 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 уладено шлюб. Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.04.2012 року по справі № 0814/2833/2012, між сторонами розірвано шлюб.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.12.2018 року по справі № 334/4915/17, ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Постановою Запорізького апеляційного суду від 04.06.2019 року по справі № 334/4915/17, попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач ОСОБА_2 не виконує покладені на нього батьківські обов`язки. Відповідач не телефонує донці, не цікавиться її життям та розвитком, не цікавиться чи забезпечена його дитина усім необхідним, чим харчується, чи має одяг за сезоном, які досягнення має у навчанні та інше. Відповідач не цікавиться здоров`ям дитини, його не цікавить питання щодо медичного обстеження та лікування дитини.

Відповідач на протязі усього часу, не змінив свого ставлення до дитини, він продовжує нехтувати своїми батьківськими обов`язками по відношенню до доньки. Ставлення ОСОБА_2 до своєї доньки ОСОБА_3 не змінилося.

У зв`язку із тим, що відповідач не виконував покладені на нього батьківські обов`язки по відношення до неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та навпаки ними зловживав, позивачка знову звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, представник позивача - адвокат Дьякова Т.В. надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила задовольнити позовні вимоги.

Відповідач відзиву на позов у встановлені судом строки не подав, причини неявки суду не повідомив, з заявою про розгляд справи без його участі до суду не звертався, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Представник третьої особи районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району як органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, надали до суду висновок про доцільність позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд, за згодою сторони позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи у відповідності зі ст. ст. 223, 279, 280 ЦПК України.

Відповідно до ст. 274 ч. 4 п. 1 ЦПК України, справа розглянута в порядку загального позовного провадження.

Заслухавши представника позивача, розглянувши матеріали справи, взявши до уваги висновок органу опіки та піклування, оцінивши всі докази у сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Згідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Судом встановлено, що 13.10.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 328.

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , яке видано повторно 22.08.2013 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 235.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.04.2012 року по справі №0814/2833/2012, шлюб між сторонами розірвано.

Після припинення шлюбних відносин між сторонами, неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишилася проживати разом із матір`ю.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21.08.2013 року по справі №334/3657/13-ц, затверджено мирову угоду між сторонами, згідно з якою: відповідач ОСОБА_2 визнав позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання його малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення донькою повноліття.

На виконанні Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), знаходиться виконавчий лист № 334/3657/13-ц, виданий 13.03.2014 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь його малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення донькою повноліття.

Згідно довідки Запорізької обласної громадської організації «ОПП «Взаємодія» від 01.06.2018 року за вих. № 65, окрім встановлення психологом ОСОБА_6 психологічного стану здоров`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із дитиною була проведена бесіда щодо її стосунків із батьком ОСОБА_2 . З вказаної бесіди встановлено, що батько як і раніше не проявляє належної уваги і зацікавленості життя дитини, не піклується її освітою та всебічним розвитком. Дитина не бажає спілкуватися з батьком і його родичами, оскільки у них негативне ставлення до неї і її матері, вони критикують і образливо висловлюються у їх бік. Батько дитини ОСОБА_2 не соромиться брутально висловлюватись на адресу колишньої дружини у присутності доньки. Батько формально відносився до своїх обов`язків, коли забирав її, то часто віддавав її гуляти до родичів чи залишав на бабусю, яка дивилась фільми, і ОСОБА_3 була надана сама собі.

В результаті діагностичного дослідження ОСОБА_3 , психологом ОСОБА_6 зроблено висновок, що відносини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 є психотравмуючими для дитини, послабляють її стресостійкість, що порушує нормальну життєдіяльність і вже має негативні психосоматичні наслідки.

25.07.2018 року неповнолітня ОСОБА_3 звернулася із заявою до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, як органу опіки та піклування, в якій просила орган опіки та піклування захистити її від ОСОБА_2 , тому як його боїться. У вказаній заяві, неповнолітня ОСОБА_3 зазначила, що при кожній зустрічі із батьком, останній з неї насміхається, дитина не бажає бачити, знати та слухати про нього. Після зустрічей із батьком, ОСОБА_3 не бажає навчатися, спілкуватися із подругами, закривається у кімнаті та інше. Також, ОСОБА_3 зазначила, що батько постійно її лякає тим, що забере її від матері та гарного для неї нічого не робить, тільки п`є пиво, кричить на неї та не віддає особисті речі куплені не ним.

Згідно листа районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району «Про розгляд звернення» від 31.07.2018 року за вих. № Т-0741, заява ОСОБА_3 була розглянута, взята до відома, матеріали були долучені до справи, яка повинна була розглядатися на засіданні комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району 09.08.2018 року щодо виконання батьківських обов`язків гр. ОСОБА_2 відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Інформація викладена у листі направлена до Запорізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді для проведення відповідної роботи щодо питань порушених у заяві.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.06.2018 року по справі №334/4914/17, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період 01.02.2016 року по 01.06.2017 року включно в розмірі 4553,97 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.03.2019 року по справі № 334/3354/18, визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 за місцем її постійного проживання.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.12.2018 року по справі №334/4915/17, відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, про позбавлення його батьківських прав.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 04.06.2019 року по справі №334/4915/17, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.12.2018 року у цій справі - залишено без змін. Судом апеляційної інстанції було попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після винесення вказаної постанови, ОСОБА_2 не змінив свого ставлення до доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Поведінка батька відносно дитини не змінилася. Відповідач продовжив порушувати права дитини на належне батьківське виховання та не виконував батьківських обов`язків.

09.08.2019 року, в результаті реєстрації шлюбу із громадянином Ізраїлю, позивачкою було змінено прізвище з « ОСОБА_1 » на прізвище « ОСОБА_1 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 09.08.2019 року, актовий запис № 621.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.06.2020 року по справі № 334/7877/19, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Вказаним рішенням суду:

-надано дозвіл ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як громадянину, який не досяг 16-річного віку, на виїзд з України до Держави Ізраїль на постійне місце проживання без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , або у супроводу іншої особи, належним чином уповноваженої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із знаходженням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 під опікою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3

-надано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право вивезти пряник ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на постійне місце проживання до Ізраїлю та підписувати будь-які документи, необхідні для отримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дозволу на проживання в Державі Ізраїль без дозволу та згоди батька ОСОБА_2 .

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.11.2020 року по справі № 334/584/20, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з червня 2017 року по листопад 2019 рік включно в розмірі 42343,54 грн.

Неповнолітня ОСОБА_3 , проживаючи із матір`ю ОСОБА_1 забезпечена усім необхідним для нормального розвитку та зростає в атмосфері любові та турботи, чого була позбавлена з боку батька ОСОБА_2 . Матеріальним забезпеченням дитини займається мати дитини та її чоловік ОСОБА_13 .

Відповідач ОСОБА_2 взагалі не виконує покладені на нього батьківські обов`язки. Відповідач не телефонує донці, не цікавиться її життям та розвитком, не цікавиться чи забезпечена його дитина усім необхідним, чим харчується, чи має одяг за сезоном, які досягнення має у навчанні та інше. Відповідач не цікавиться здоров`ям дитини, його не цікавить питання щодо медичного обстеження та лікування дитини. Відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками батька, не піклується про фізичний і духовний розвиток дочки, не створює умов для нормального спілкування з нею.

Відповідач на протязі усього часу, не змінив свого ставлення до дитини, він продовжує нехтувати своїми батьківськими обов`язками по відношенню до доньки. Ставлення ОСОБА_2 до своєї доньки ОСОБА_3 є байдужим.

Відповідач ОСОБА_2 не тільки не виконує покладені на нього батьківські обов`язки, але й нехтує ними, що підтверджується відповідними документами, які містяться в матеріалах справи. Поведінку відповідача потрібно розцінювати як винну, оскільки своїми діями та байдужим ставленням по відношенню до доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , він позбавив дитину виховання та піклування із боку рідного батька.

Через байдуже ставлення до своєї доньки ОСОБА_3 , ігнорування дитини та її бажань, через психологічне насилля відносно дитини, неповнолітня ОСОБА_3 , якій вже 15 років, категорично не бажає спілкуватися із батьком, його боїться та бажає його забути.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 3 СК України передбачено, що дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

За приписами ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження.

Частинами 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таке рішення має бути прийнято з метою захисту інтересів неповнолітньої дитини, яка фактично позбавлена його батьківського піклування.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тривалий час Верховний Суд мав незмінну практику щодо перегляду рішень про позбавлення батьківських прав та зауважував, що це є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків в разі неможливості зміни їх поведінки в кращу сторону.

При цьому зміною поведінки одного із батьків стосовно дитини розцінювалося навіть подання апеляційної скарги на рішення про позбавлення батьківських прав. Відповідні правові позиції були сформовані, зокрема під час розгляду справ № 753/9433/17, №466/9380/17.

Однак, 28.09.2021 року під час перегляду судових рішень про задоволення позову про позбавлення батьківських прав по справі № 459/3411/18 Верховний Суд роз`яснив, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Також Верховний Суд зауважив, що лише факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.

Під час перегляду судових рішень, Верховний Суд виходив з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд зауважив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Відповідна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 29.09.2021 року по справі № 459/3411/17, провадження № 61-10531св21.

За таких обставин суд вважає встановленим, що ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що згідно з п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення його батьківських прав.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Керуючись ст. ст.10, 12, 13, 18, 76, 81, 83, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 280-281, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у сумі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 коп.)

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Баруліна Т. Є.