Постанова

Іменем України

08 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 461/5562/19

провадження № 61-7103св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Львівський державний університет внутрішніх справ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 31 липня 2020 року в складі судді Свірідової В. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 23 березня 2021 року в складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівського державного університету внутрішніх справ та просив поновити його на посаді виконуючого обов`язки професора кафедри господарського-правових дисциплін Львівського державного університету внутрішніх справ з 26 червня 2019 року та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, щов період з 29 січня 2004 року по 28 лютого 2019 року він працював доцентом, а з 01 березня 2019 року по 26 червня 2019 року - виконуючим обов`язки професора Львівського державного університету внутрішніх справ.

26 червня 2019 року його звільнено з роботи на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України (закінчення строкового трудового договору).

Вважав звільнення незаконним, оскільки він ніколи не укладав строкового договору з відповідачем. Навпаки, у заяві від 11 лютого 2019 року, у якій він надав згоду на його переведення з посади доцента на посаду професора, він наголошував на збереженні безстрокових трудових відносин. Аналогічне застереження зробив на наказі від 28 лютого 2019 року при ознайомленні з ним, після чого був допущений до роботи на посаді виконуючого обов`язки професора кафедри господарсько-правових дисциплін, де і працював до 26 червня 2019 року.

Стверджував, що його не повинні були звільняти з роботи, а повернути на ту посаду доцента, на якій він працював до переведення, оскільки жодних інших законних підстав для його звільнення з роботи немає.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 31 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 23 березня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач був призначений на посаду виконуючого обов`язки професора до проведення конкурсного відбору, після оголошення конкурсу участі в такому не взяв, а тому звільнення позивача із займаної посади на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України з 26 червня 2019 року є законним, оскільки дія строкового договору з ним закінчилася.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 31 липня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 березня 2021 року й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована, зокрема, тим, що суди не надали належної оцінки наявним у справі доказам, не врахували, що в матеріалах справи немає жодних доказів щодо існування між ним та відповідачем строкових трудових відносин, відповідного контракту він не підписував, а тому неправильно застосували пункт 2 статті 36 КЗпП України.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2021 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

01 липня 2021 року справа № 461/5562/19 надійшла до Верховного Суду.

Представник відповідача ОСОБА_3 надіслав відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судами

Установлено, що наказом ректора Львівського державного університету внутрішніх справ № 28 о/с від 12 квітня 2004 року ОСОБА_1 призначений на посаду доцента (0, 5 ставки за сумісництвом) кафедри цивільного права і процесу факультету № 1 з 12 лютого 2004 року.

Наказом Львівського державного університету внутрішніх справ від 08 червня 2018 року № 609о/с ОСОБА_1 призначено на посаду доцента (0, 5 ставки) кафедри кримінального процесу факультету № 1 Інституту з підготовки фахівців для підрозділів Національної поліції, за контрактом з 11 червня 2018 року до проведення конкурсного відбору.

13 лютого 2019 року позивач звернувся із заявою на ім`я ректора Львівського державного університету внутрішніх справ, у якій просив перевести його з 0, 5 ставки доцента кафедри господарсько-правових дисциплін та 0, 5 ставки доцента кафедри кримінального процесу на 1-ну повну ставку професора будь-якої з кафедр Львівського державного університету внутрішніх справ за рахунок коштів Державного бюджету.

Наказом тимчасово виконуючого обов`язки ректора Львівського державного університету внутрішніх справ від 28 лютого 2019 року № 222 о/с, ОСОБА_1 , з урахуванням його заяви, без проведення конкурсу, переведено виконуючим обов`язки професора кафедри господарсько-правових дисциплін юридичного факультету, увільнивши з посади доцента (0, 5 ставки) кафедри кримінального процесу факультету № 1 Інституту з підготовки фахівців для підрозділів Національної поліції та з посади доцента (0, 5 ставки за сумісництвом) кафедри господарсько-правових дисциплін юридичного факультету, з 01 березня 2019 року до проведення конкурсного відбору.

Наказом Львівського державного університету внутрішніх справ від 11 травня 2019 року № 104 було оголошено конкурс на заміщення вакантних посад.

Позивач заяву про участь в конкурсі на заміщення вакантних посад не подав.

Наказом Львівського державного університету внутрішніх справ від 21 червня 2019 року № 623 о/с ОСОБА_1 , виконуючого обов`язки професора кафедри господарсько-правових дисциплін юридичного факультету, звільнено з 26 червня 2019 року як такого, який не виявив бажання брати участь у конкурсі на новий строк, згідно з пунктом 7.2 розділу VII Положення про порядок проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників Львівського державного університету внутрішніх справ та відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За приписами частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється за погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

Відповідно до частини третьої статті 54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Згідно з частиною одинадцятою статті 55 Закону України «Про вищу освіту» під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти.

Частиною дванадцятою Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що в окремих випадках, у разі неможливості забезпечення освітнього процесу наявними штатними працівниками, вакантні посади науково-педагогічних працівників можуть заміщуватися за трудовим договором до проведення конкурсного заміщення цих посад у поточному навчальному році.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення його строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

У вказаній нормі права передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк, а саме: у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, такий договір вважається укладеним на певний строк. Тому настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору у зв`язку з закінченням строку.

Установивши, що позивач був переведений на посаду виконуючого обов`язки професора кафедри господарсько-правових дисциплін юридичного факультету до настання конкретної події, а саме до проведення конкурсного відбору, після ознайомлення з наказом про переведення працював на вказаній посаді, наказ не оскаржував, після оголошення конкурсу на заміщення вакантної посади бажання взяти участь в ньому не виявив, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно вважав, що звільнення позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України є таким, що відповідає нормам чинного законодавства, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до незгоди заявника з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстав для їх скасування немає.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 31 липня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 березня 2021 року без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 31 липня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко