Провадження № 2/752/1780/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 серпня 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.

за участі секретаря судового засідання Сітайла В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , як законного представника малолітнього ОСОБА_4 , треті особи: Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Голосіївського району Головного управління Національної поліції України, Орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визнгання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

встановив:

29.12.2016 року ОСОБА_5 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яким позивались до ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , як законного представника малолітнього ОСОБА_4 .

В обгрунтування заявлених позовних вимог позивачки послалися на те, що вони, зокрема ОСОБА_5 є власником Ѕ та ј частин, а ОСОБА_6 ј частини квартири АДРЕСА_1 . У відповідачки, яка діє від себе та як законний представник в інтересах малолітнього сина, немає права власності на зазначену квартиру чи на її частину. На час їх звернення до суду з позовом у квартирі зареєстровані: позивачка ОСОБА_5 , її син ОСОБА_7 , онука ОСОБА_3 , та її син ОСОБА_4 .. З червня 2005 року її онука ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 не проживає. З її матір`ю ОСОБА_8 склались погані відносини, мали місце постійні сварки. З боку останньої, вона позивачка ОСОБА_5 та її покійний чоловік зазнавали знущань, що доходили до тілесних ушкоджень, про що свідчить її звернення з заявою про побиття до Голосіївського РУ ГУ МВС України. Після чергової сварки в червні 2005 року невістка ОСОБА_8 добровільно, з власної ініціативи, зібравши речі разом з онучкою виїхали з квартири до матері невістки, де проживають і на час звернення до суду з позовом. З часу, як вони виїхали жодних відомостей про себе не повідомляли, виїхавши зі спірної квартири не повертались до неї вже протягом більше ніж десять років. У житловому приміщенні відсутні їх особисті речі.

Стверджувала про те, що вона не бачила онуку з 2005 року, відповідно не мала можливості звернутися з вимогою до останньої з приводу добровільного зняття з реєстрації.

В обгрунтування заявлених позовних вимог також послалася на те, що вона , як власник спірної квартири має право вимагати усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення, є людиною похилого віку, їй як пенсіонеру досить важко самостійно сплачувати надмірні витрати за користування квартирою і комунальні послуги. ЇЇ син є безробітнім, а тому не приймає участі в зазначенних витратах.

Ту обставину, що відповідачка постійно відсутня у спірній квартирі, не сплачує плату за користування квартирою і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири та не приймає участі у спільному побуті підтверджує актами про відсутність особи за місцем реєстрації. Відповідачка разом із дитиною проживають за іншим постійним місцем проживання без реєстрації. Вважає, що зазначені нею обставини в обгрунтування позовних вимог є такими, що порушують її права, як власника вказаного нерухомого майна, є порушеними відповідачами, а тому підлягають захисту.

Оскільки відповідачка ОСОБА_3 в спірному житловому приміщенні не проживає понад рік без поважних причин, а її дитина взагалі не проживала в цій же квартирі , відповідно вони є такими, що втратили право користування цим же житловим приміщенням. Просила: визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 ; зобов`язати Голосіївський районний відділ ГУ ДМС України в м. Києві зняти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 ; судові витрати покласти на відповідачів.

Провадження у справі було відкрито 03.02.2017 року.

02.06.2017 року ухвалено заочне рішення про задоволення позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , яка діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

14.03.2019 року відповідачка ОСОБА_3 звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення від 02.06.2017 року .

18.03.2019 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного суду від 18.06.2019 року ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 18.03.2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року було задоволено касмаційну скаргу ОСОБА_3 .. Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 18 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2019 року скасовано, а справу направлено на новий рзгляд до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття заяви про перегляд заочного рішення суду.

05.10.2020 року судом постановлено ухвалу про скасування заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 червня 2017 року ухваленого у справі №752/22173/16 за позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , як законного представника малолітнього ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

05.10.2020 року судом також було постановлено ухвалу про заміну позивачки у справі ОСОБА_5 на її процесуального правонаступника ОСОБА_1 .

19.04.2021 року ОСОБА_3 подала до суду відзив на позов, відповідно до змісту якого заявлені до неї позовні вимоги про визнання її та її малолітнього сина ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 категорично не визнає. Стверджувала, що у зазначеній квартирі вона проживала зі своїм батьком ОСОБА_9 та бабусею - позивачкою ОСОБА_5 .. Після народження нею позашлюбного сина ОСОБА_10 , бабуся вчиняла конфлікти, виганяла її з квартири, створювала нестерпні умови для сумісного проживання, що обумовило її і сина тимчасово переїхати для проживання за адресою _ АДРЕСА_2 за місцем проживання її матері. У той же час, вона постійно в денний час приходила із сином до спірної квартири де спілкувалась з батьком, котрий їй надавав допомогу по догляду за сином. Відповідачка у відзиві також стверджувала, що проживаючи у квартирі АДРЕСА_1 , після того, як батько її сина ОСОБА_10 відмовився від нього, проживаючи зі своїм батьком та позивачкою ОСОБА_5 , вона часто змушена була звертатися за допомогою до матері та залишалась з дитиною у останньої, що було використано позивачкою ОСОБА_5 для складання акту про її не проживання у зазначеній квартирі. Позивачка ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживала, оскільки постійно проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Про рішення суду, яким її та її ж малолітнього сина ОСОБА_4 визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 вона дізналася під час оформлення сина до дитячого виховного закладу, після чого працівники Голосіївського районного відділу ГУ МДС 14.12.2019 року примусово в її паспорті поставили відмітку про зняття з реєстрації в цій же квартирі , що і стало причиною для відмови їй в оформленні сина ОСОБА_10 до дитячого виховного закладу, а її позбавлено можливості працевлаштування в місті Києві.

Стверджувала , що на час звернення позивачів до суду з позовом про визнання її та її ж малолітнього сина такими, що втратили право користування спірною квартирою вона була студенткою Київського університету ім. Б.Грінченка відповідно ніяких правопорушень не допускала, а син ОСОБА_10 досяг віку тільки 2,5 роки, отже не міг вести аморальний спосіб життя, відповідно відсутні підстави для задоволення заявленого до неї позову. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 правом подачі відповіді на позов не скористались, з будь-якими клопотаннями пов`язаними з підготовкою справи до судового розгляду до суду не звертались.

03 березня 2022 року судом закрито підготовче провадження.

У судове засідання, призначене на 25 серпня 2022 року учасники справи не з`явилися, про його дату та місце повідомлялися у встановленому законом порідку.

Позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з заявою, про відкладення судового засідання, призначеного на 25.08.2022 ррку, посилаючись на відсутнсть у них можливості прибути до суду.

Відповідачка та треті особи з будь-якими клопотаннями до суду не зертались.

Перевіривши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що нез`явлення учасників справи у судове зсідання не є перешкодою для розгляду справи по суті на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов про визнання ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою - АДРЕСА_4 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачкам, зокрема ОСОБА_1 ѕ частки, а ОСОБА_2 ј чсастки , що підтверджено даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 104055018 від 16.11.2017 року та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, зареєстрованим в реєстрі Сімнадцятої Київської державної нотаріальної контори 26.11.2009 року за №1-468. (а.с.13,,188 тому №1).

У зазначеній квартирі, станом на грудень 2016 року було зареєстровано місце проживання: ОСОБА_5 (власниці квартири); сина ОСОБА_7 ; дочки сина ОСОБА_3 ; правнука ОСОБА_4 (а.с.15 тому №1).

Звертаючись до суду з позовом, позивачки ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на підтвердження зазначених підстав для позову щодо не проживання відповідачки в квартирі АДРЕСА_1 , а також причин її відсутності подали до суду постанову про відмову в порушенні кримінальної справи та акти про непроживання.

Дільничним інспектором Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві Єрмолою В.В., 13.12.2001 року за результатами розгляду матеріалів по заяві ОСОБА_5 , 1930 року народження, проживаючої за адресою - АДРЕСА_4 з приводу того, що 08.12.2001 року за місцем проживання її побила невістка ОСОБА_8 , 1963 року народження, спричинивши фізичний біль було прийнято постанову про відмову в порушенні кримінальної справи через відсутність ознак хуліганства в ході конфлікту. (а.с.16 тому №1).

Як видно зі змісту акту складеного 14.03.2017 року комісією у складі: майстра т/д №1 ОСОБА_11 , доглядача будинку ОСОБА_12 паспортиста ОСОБА_13 , мешканців квартир АДРЕСА_5 ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , комісією було відвідано квартиру АДРЕСА_1 на предмет не проживання в ній ОСОБА_3 . Зі слів сусідів ОСОБА_3 не проживає з червня 2005 року. На час відвідання квартири о 18 20 год. 14.03.2007 року в ній знаходились - ОСОБА_5 , ОСОБА_16 (а.с.18 тому №1).

27.03.2013 року комісією у складі доглядача будинку ОСОБА_17 , голови правління ОСОБА_18 , комісією було відвідано квартиру АДРЕСА_1 на предмет не проживання в ній ОСОБА_3 , яка зареєстрована в цій же квартирі, однак не проживає в даній квартирі з 2005 року (а.с.19 тому №1).

За даними акту про відсутність (не проживання особи за місцем реєстрації), складеного 07.12.2016 року, в якому підписалися ОСОБА_19 , ОСОБА_15 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , що є мешканцями будинку АДРЕСА_6 , акт складено про те, що ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_7 даного будинку не проживає з червня 2005 року, і на час складання акту зареєстрованв в даній квартирі, але ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та речей повсякденного використання, які належали б ОСОБА_3 в квартирі не виявлено, інших ознак, що вказують на фактичне проживання також немає. (а.с.20 тому №1).

Відповідно до правил статтей 76,77,79,80 ЦПК України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимог і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків; належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обгрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмету доказування; достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи; достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 , останні в обгрунтування заявлених вимог про визнання ОСОБА_3 та її ж малолітнього сина ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , підставами для заявлених вимог зазначено - відсутність ОСОБА_3 у квартирі разом з її ж матір`ю з 2005 року; наявність поганих взаємовідносин з невісткою та матір`ю відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_8 ; наявність перешкод у користуванні належним позивачам майном через реєстрацію на спірній житловій площі відповідачів.

Наразі, надані суду позивачами докази на підтвердження зазначених підстав для позову, а саме постанова про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_8 не є належним доказом, оскільки не стосується відповідачки ОСОБА_3 та її малолітнього сина.

Також суд не може визнати належними доказами і акти про не проживання відповідачки у спірній квартирі з огляду на таке.

Складений 14.03.2007 року акт про не проживання ОСОБА_3 (1996 року народження), за адресою: АДРЕСА_4 , складався на час, коли остання була малолітньою відповідно могла проживати з одним із батьків, зокрема з матір`ю - ОСОБА_8 за іншою адресою, що відповідало вимогам статті 29 ЦК України.

Що ж стосується актів складених 27.03.2013 року та 07.12.2016 року, то на підставі фактів зафіксованих цими актами суд не може встановити обставини щодо не проживання відповідачки у справі ОСОБА_3 за вказаною в акті адресою, оскільки зі змісту актів неможливо встановити коли було проведено таке обстеження, у який спосіб комісія встановила, що ОСОБА_22 не проживає з червня 2005 року, зареєстрована в квартирі, але ніякої участі в утриманні житла не приймає, відсутність особистих речей останньої в квартирі та ознак, що вказували б на її проживання.

За правилами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а ст. 317 цього ж Кодексу передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Крім того, при зверненні до суду з позовом, позивачки також послалися на правила ст. 405 ЦК України, стверджували, що відповідачка ОСОБА_3 в спірному житловому приміщенні не проживає понад рік без поважних причин, а її дитина взагалі там не проживала , відповідно вони втратили право користування даним житловим приміщенням.

Так, зазначені судом норми права підлягають застосуванню до правовідносин, що мають місце між сторонами у справі, однак наведені обставини для їх застосування судом і докази надані на їх підтвердження не можуть бути прийняті до уваги при вирішенні заявленого спору, оскільки з доказів наданих суду позивачками і за умови невизнання їх відповідачкою, суд не може зробити висновок з якого часу не проживала відповідачка у спірній квартирі, що стало причиною її не проживання.

Що ж стосується вимог у чатині визнання таким, що втратив право на користування спірним житловим приміщенням малолітнього ОСОБА_4 з тих підстав, що він взагалі не проживав у квартирі, то суд керується наступним.

Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що, діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням на рівні з власником або наймачем, а статтею 8 цього ж Закону встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного і соціального розвитку.

Правилами частини 7 статті 7 СК України також встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла.

Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року зі змінами, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Байт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 67) «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II, проти Німеччини» (п. 45).

Відповідно до правил статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а також особи у віці від десяти до чотирнадцяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Так, судом встановлено, що малолітній ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 17.08.2016 року зареєстрований за адресою - АДРЕСА_4 , де також зареєстровано місце проживання його матері ОСОБА_3 (а.с.77,,79,80 тому №1).

Судом також встановлено, що малолітнім ОСОБА_24 опкується тільки мати - ОСОБА_3 , а невизначеність подальшої реєстрації місця проживання малолітньої дитини у зв`язку з визнанням його таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі за адресою - АДРЕСА_4 шляхом зняття з реєстрації суперечитиме його інтересам та суттєво обмежить реалізацію його ж прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист.

Отже, суд вважає, що позовні вимоги про визнання ОСОБА_22 та малолітнього ОСОБА_4 такими, що втратилив право користування спірною квартирою не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 29,316,317,319,321,325,405 ЦК України, ст.ст.4,6,23,27,49,76,141,259,263, 265, 268, 273ЦПК України, суд, -

вирішив:

у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , як законного представника малолітнього ОСОБА_4 , треті особи: Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Голосіївського району Головного управління Національної поліції України, Орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визнгання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано , набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, через суд першої інстанції, яким ухвалено оскаржуване судове рішення.

Суддя К.Г. Плахотнюк