Справа № 175/2324/22
Провадження № 2/175/681/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2022 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Новік Л.М.,

при секретарі Гонта С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Підгородненської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з батьком в якому просив суд визначити місце проживання неповнолітню доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним, батьком ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову зазначає про те, що на теперішній час їх спільна дитина проживає з бабусею похилого віку, яка не може надати нормальних умов виховання та життя. У зв`язку з чим він хочу визначити місце проживання доньки з собою, оскільки він її батько, має роботу, самостійний дохід і постійне місце проживання. Спиртними напоями він не зловживає, за місцем роботи і проживання характеризуюся позитивно та добре відношуся до доньки.

У свою чергу, відповідачка наразі ніде не працює, не має самостійного доходу, та самоусунулася від виховання доньки, оскільки виїхала за кордон та ніяким чином не намагається забезпечити для неї нормальне життя та виховання.

Позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з-підстав викладених у позові та просив їх задовольнити в повному обсязі, про що надав відповідну заяву.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, проте надала письмову заяву про повне визнання позову та не заперечувала проти задоволення пред`явлених вимог, а також зазначила про можливість розгляду справи за її відсутності.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явилися, що не перешкоджає можливості здійснити розгляд справи без їх участі на підставі доказів наявних в матеріалах справи.

Вивчивши позовну заяву з додатками, надавши оцінку доказам наданих позивачем, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 05 жовтня 2002 року сторони зареєстрували шлюб у Бабушкінському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №860. Від даного шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася спільна дитина, донька ОСОБА_3 , про що видано свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 від 21.02.2007 року, актовий запис №200.

30 березня 2012 року шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано за рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, вони почали проживати за різними адресами та дитина залишилася з матір`ю.

Проте, як встановлено у судовому засіданні, після початку бойових дій на території України, а саме 10 березня 2022 року, відповідачка виїхала за межі України, та заявила що не збирається повертатися, а їх спільну дитину залишила проживати з бабусею похилого віку, яка не може надати їй нормальних умов виховання та життя.

Крім того, судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , має роботу, самостійний дохід і постійне місце проживання. Спиртними напоями не зловживає, за місцем роботи і проживання характеризується позитивно та має добре відношуся до своєї доньки.

У свою чергу відповідачка наразі ніде не працює, не має самостійного доходу, та самоусунулася від виховання доньки, оскільки виїхала за кордон та ніяким чином не намагається забезпечити її нормальне життя та виховання.

Так, Згідно ч.1 ст. 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Положеннями ст. 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 Сімейного кодекс України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Аналіз наведених норм права, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із суб`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд насамперед має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. З Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Велика Палата ВС зауважила, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 дійсно стала у меншій мірі приділяти уваги своїй донці в питаннях духовного та фізичного виховання, а позивач, у свою чергу повністю взяв на себе моральне та матеріальне забезпечення доньки, яка фактично знаходиться на його повному утриманні, тому суд вважає, що наявні законні та обґрунтовані підстави для можливості залишення малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживати разом з батьком.

Враховуючи вищевказані обставини справи та приймаючи до уваги норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що пред`явлені позовні вимоги за даним позовом є обґрунтовані та доведеними доказами наявними в матеріалах справи, тому підлягають повному задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Керуючись ст. ст. 105, 110, 112, 160, 180, 181, 182, 184 Сімейного кодексу України, ст.ст. 12, 13, 76, 130,141, 223, 263-266, 280-282 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Підгородненської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) суму судового збору у розмірі 992,40 грн.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Новік