Справа № 314/4729/20
Пр. № 2/336/233/2022
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2022 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Щасливої О.В.,

при секретарі Морозовій В.М.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Балкового Р.Л.,

представника відповідача - адвоката Усенка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Вільнянської міської ради як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В :

13 листопада 202 року позивач звернулася до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав щодо дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В позові зазначила, що з червня 2011 року до травня 2020 року перебувала у фактичних шлюбних стосунках з відповідачем; сторони є батьками дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після припинення шлюбних стосунків сини, старшому з яких на момент залишення батьком родини було вісім років, а молодшому виконалося лише п`ять місяців, проживають з позивачем. Відповідач життям дітей не цікавиться, в теперішній час синів не відвідує, не надає матеріальної допомоги на їхнє утримання, має заборгованість зі сплати встановлених рішенням суду аліментів, безтурботно ставиться до інтересів синів, їхнього фізичного і духовного розвитку, не відвідує навчальний заклад, де навчається старший син, заклад охорони здоров`я, на обліку в якому перебувають хлопчики. Молодша дитина взагалі не знає батька, оскільки жодного разу не бачилась з ним. Виключно мати забезпечує умови для всебічного духовного та фізичного розвитку дітей, створює усі умови для здійснення ними творчої самореалізації.

Через повне самоусунення відповідача від участі у вихованні та утриманні дітей просить про позбавлення його батьківських прав щодо них.

Ухвалою судді Вільнянського районного суду Запорізької області Свідунович Н.М. від 25.02.2021 року позовну заяву передано за підсудністю на розгляд до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В. від 29.03.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження.

Заходи забезпечення позову, доказів в справі не застосовувались.

Ухвалою суду від 25.05.2021 року підготовче провадження в справі закрито, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 29.01.2020 року виконавчий комітет Вільнянської міської ради як орган опіки та піклування зобов`язано надати письмовий висновок з приводу спору в порядку ч. 5 ст. 19 СК України.

У судовому засіданні позивач та її представник підтвердили викладені у заяві доводи.

Позивач пояснила, що з травня 2020 року відповідач припинив спілкування з дітьми, не телефонує їм, не вітає з днем народження та іншими святами. Старший хлопчик глибоко переживав розрив з батьком, сумував за ним, чекав і чекає зустрічей. Ігнорування старшого сина ОСОБА_3 батьком, який лише одного разу протягом літа 2020 року, коли подружжя розсталося, відвідав сім`ю, спричинило хлопчику образу, через яку він тепер сам не бажає спілкуватися з батьком. Між тим хлопчик професійно займається футболом у футбольному клубі «Металург», успіхами від тренувань в якому бажає поділитися з батьком; має перспективи здійснення поїздок за кордон в інтересах навчання та участі в змаганнях. Що стосується молодшого сина ОСОБА_4 , той взагалі ніколи не бачив батька, оскільки останній залишив родину, коли сину було лише п`ять місяців, і хлопчик в силу віку не міг втілити у своїй свідомості образ батька, а з того часу відповідач жодного разу не нагадував молодшому сину про себе. Більш того, відповідач звернувся з позовом до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом до позивача про оспорювання свого батьківства щодо молодшого сина та виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини, який (позов) рішенням суду, що набрало законної сили, залишений без задоволення. Вчинення таких дій свідчить про завідому відсутність у відповідача почуття любові та бажання опікуватися молодшим сином та про бажання припинення батьківських прав та обов`язків щодо нього, тому поряд з іншими фактичними даними свідчить на користь наявності підстав для позбавлення його батьківських прав.

У зв`язку з викладеним позивач і представник просять про ухвалення рішення на користь позовних вимог.

Відповідач проти задоволення позову заперечує. Пояснив, що відчуває до дітей почуття глибокої любові. Хоча з травня 2020 року, коли подружжя обопільно прийняло рішення про припинення шлюбних стосунків та нарізне проживання, він дійсно не мешкає з сім`єю, проте він не втратив потягу до дітей, бажання проводити з ними дозвілля, спілкування з ними та участі в їхньому вихованні. Що стосується проживання дітей з мамою, сторони спільно прийняли таке рішення, проте воно обертається для відповідача негативними проявами, оскільки позивач пасивно перешкоджає зустрічам батька з дітьми, знаходячи приводи для відмови в наданні такої можливості, коли відповідач стає до перемов з нею щодо побачень з синами. Вона налаштовує дітей проти батька, внаслідок чого ОСОБА_3 перестав відкликатися на телефонні дзвінки батька. Всупереч відмов позивача ОСОБА_2 неодноразово без погодження з матір`ю приїжджав до місця проживання дітей з подарунками для них, але позивачка відмовляла у здійсненні цих зустрічей. Проживання батька та дітей в різних населених пунктах, а також тривалі, на декілька місяців, відрядження відповідача за кордон, посилюють складності в організації вільного спілкування між ними. Хибними є твердження позивача про схильність відповідача до алкогольних напоїв, оскільки він має постійну роботу, працюючи за офіційно укладеним трудовим договором в суб`єкті господарювання на посаді водія, виконання обов`язків якого є несумісним не лише зі зловживанням, а взагалі з вживанням спиртного, що могло б відбуватися в вечори, які передують початку виконання функціональних обов`язків.

Однією із складових батьківського піклування є обов`язок з утримання дітей, який беззаперечно виконує відповідач, тому неспроможними є твердження позову про його ухилення від виконання вказаного обов`язку, а свідченням його добросовісного виконання обов`язків з утримання дитини є розрахунки про заборгованість державного виконавця, з яких випливає не лише відсутність боргів, а й наявність надлишку сплачених аліментів на утримання дітей. Окрім беззаперечного виконання покладеного на нього рішенням суду обов`язку з утримання синів, він добровільно сплачує десятки тисяч гривень на задоволення потреб дітей.

Так як позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що застосовується до батьків, які свідомо нехтують виконанням батьківського обов`язку та шкодять інтересам дитини, між тим всі його дії спрямовані на створення умов для психологічного та емоційного комфорту синів, просить про відмову у задоволенні позову.

Представник відповідача підтримав доводи свого довірителя. Просить про ухвалення рішення на його користь.

Представник третьої особи, належним чином повідомленої про дуту, час та місце проведення судового засідання, до суду не з`явився, пояснень щодо позову, надав клопотання про вирішення спору у його відсутність.

За наявності письмового висновку органу з захисту прав дітей, який в силу ст. 19 СК України є обов`язковим при розгляді справ цієї категорії, суд у відповідності до ст. 223 ЦПК України постановив про проведення судового розгляду без участі представника органу опіки та піклування.

Вислухавши учасників справи, показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань.

Судом встановлено, що сторони з червня 2011 року до травня 2020 року перебували у фактичних шлюбних стосунках, сторони є батьками дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 9-10).

Особисті немайнові права та обов`язки батьків і дітей внормовані Главою 13 СК України.

Одним з важливіших прав батьків є переважне право батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини (ст. 151 СК України).

Здійснення цього права є одночасно і обов`язком батьків, передбаченим статтею 150 СК України, виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток, утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Наведене правило сімейного законодавства узгоджується зі змістом ст. 12 Закону України «Про дитинство», відповідно до якої виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей.

Вказані положення сімейного законодавства, а також законодавства про охорону дитинства свідчать про беззаперечну важливість виховання дитини у формуванні її особистості, значення якого є не меншим, ніж значення утримання дитини, а закон не містить лише рекомендації щодо участі батьків у вихованні дітей, а покладає на них обов`язок вчинення цих дій.

Навмисне невиконання цього обов`язку, про що свідчить ухилення від виховання дитини, в силу ч. 4 ст. 155 СК України є підставою для покладення на батьків встановленої законом відповідальності та може потягти наслідки, передбачені статтею 164 СК України, відповідно до якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Як випливає з роз`яснень в пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

З огляду на наведені положення законодавства та роз`яснення Верховного Суду України, лише навмисні дії батьків з нехтування своїми обов`язками щодо виховання дитини можуть бути підставою для вжиття такого суворого заходу, як позбавлення батьківських прав.

Між тим судом встановлено, що відповідач, який має потяг до дітей, відчуває до них почуття любові, навмисно не усувався від спілкування з дітьми та від участі у їхньому вихованні, а розрив у стосунках синів та батька є вимушеним, так як зумовлений припиненням стосунків між батьками хлопчиків, лише узгоджені дії яких можуть стати запорукою якісного обопільного виховання дітей.

На користь умовиводів суду про любов батька до доньки та наявність бажання спілкуватися з нею свідчать наведені пояснення відповідача, показання свідка ОСОБА_10 про перешкоджання матері хлопця в налагодженні добрих стосунків між батьком та дітьми.

Значення спілкування батьків з дітьми, безпосереднього виховання дітей батьками, проживання дітей в сім`ї з особами, від яких вони походять, неможливо переоцінити для формування особистості, системи її моральних та соціальних цінностей.

Означені висновки сформульовані в тексті принципу 6 «Декларації прав дитини», за змістом якого дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей.

Такі самі умовиводи наявні в змісті статті 9 Конвенції ООН про права дитини, за якою держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають у відповідності із застосовуваним законом і процедурами, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке вилучення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Закон України «Про охорону дитинства» в статті 14 також розвиває ці міркування, зазначаючи, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

На переконання суду, такий захід впливу на батьків, як позбавлення батьківських прав, який з огляду на його суперечливість природі відношень найближчих людей, є виключною мірою, може бути застосований лише за умови сукупності таких факторів, як: злісне невиконання батьками своїх обов`язків, їхнє стійке небажання обирати шлях каяття та виправлення і наявність шкоди для інтересів дитини від невиконання батьками обов`язку з виховання.

Що стосується відповідача, відвідуючи всі судові засідання та послідовно висловлюючи доводи про неприйнятність для нього думки про перспективу бути розлученим з синами, він виказав своє відношення до можливого застосування до нього вказаного заходу впливу, що, на думку суду, є підставою для надання йому судового захисту та можливості відбудовувати стосунки з дітьми, які не могли не ослабнути за досить тривалий період припинення спілкування.

На користь вказаного умовиводу приймає суд сам факт невизнання позову та вчинення відповідачем активних процесуальних дій з захисту свого права.

Однією із складових батьківського піклування є обов`язок з утримання дітей, у зв`язку з чим суд приймає до уваги інформацію державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про відсутність у ОСОБА_11 станом на час звернення позивача до суду заборгованості зі сплати присуджених рішенням суду аліментів, яка спростовує твердження позову про ухилення відповідача від участі в утриманні дітей (а. с. 156).

Означені обставини не заперечує і позивач в судовому засіданні.

Наведені висновки суду про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав підкріплює зміст висновку органу опіки та піклування (а. с. 149-150), наявність якого є обов`язковою при розгляді справ цієї категорії, про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, чия поведінка не містить ознак ухилення від виконання обов`язків з виховання дітей.

Позбавлення батьківських прав, яке передбачене як вид покарання для батьків за їхню винну поведінку, матиме наслідком і припинення права дитини, що є непричетною до ситуації, яка склалася, на спілкування з батьком та виховання з його участю, тому таке обмеження прав дитини за умови, що відповідач виказує почуття любові і потягу до доньки, на думку суду, є неприпустимим.

Залишаючи позов без задоволення, суд враховує і зміст п. 18 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Виходячи з наведених рекомендацій, навіть за умови неналежного виконання особою батьківських обов`язків при невизнанні нею позову про позбавлення батьківських прав можливо уникнути застосування цього заходу відповідальності.

Що ж стосується цього спору, суд, як вже зазначено, не може констатувати наявність умислу на нехтування своїм обов`язком в діях відповідача.

При вирішенні спору суд бере до уваги висловлену в судовому засіданні дитиною образу по відношенню до відповідача, що виникла внаслідок відсутності проявів уваги з боку батька, проте вважає, що любов батька до синів, емоційно-вольові характеристики позивача допоможуть йому знайти спосіб поновити добрі стосунки з дітьми, схилити їх до себе без завдання шкоди емоційному благополуччю хлопчиків.

Висновок суду про відсутність підстав для вирішення позову на користь ОСОБА_1 не спростовує і зміст рішення Вільнянського районного суду Запорізької області в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про оспорювання батьківства, оскільки застосований ним спосіб захисту свого права передбачений законом, а його застосування жодним чином не містить інформації про навмисне невиконання відповідачем обов`язку з виховання дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом ст. 153 СК України мати, батько і дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно із ст. 142 СК України діти мають рівні права та обов`язки по відношенню до батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою, а в силу ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків повинно ґрунтуватися на повазі прав дитини та її людської гідності.

Виходячи з викладеного суд вважає, що батько дитини, який виказує готовність належним чином виконувати обов`язки з виховання дітей в подальшому, не може бути позбавлений права на спілкування з дітьми та участь у їхньому вихованні, яке (право) захищає закон, а необґрунтоване позбавлення цього права посягатиме не лише на інтереси батька, а й на право синів на отримання повноцінного виховання та на спілкування з батьком.

Керуючись ст. ст. 19, 150, 164, 166 СК України, ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 77-81, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , до ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення складено 12 жовтня 2022 року.

Суддя О.В. Щаслива