Справа № 147/1019/19
Провадження № 22-ц/801/1440/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дудіков А. В.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 рокуСправа № 147/1019/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. ,

суддів Берегового О. Ю., Панасюка О. C.,

секретар судового засідання Михайленко А. В.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 14 червня 2022 року, ухвалене у складі судді Натальчук О. А. у смт Тростянець, повний текст рішення складено 20 червня 2022 року, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 12 березня 2007 року було укладено кредитний договір № VIL0GK00001230, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 17 650 доларів США і зобов`язувався його повернути у строк до 10 березня 2027 року. Через неналежне виконання ОСОБА_1 умов договору станом на 29 серпня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 22 008, 52 доларів США, що за курсом НБУ на цей день становить 555 054,76 грн., яка складається з 9 396,63 доларів США заборгованості за тілом кредиту; 4 126,75 доларів США заборгованості за відсотками за користування кредитом; 1 353,6 доларів США заборгованості за комісією за користуванням кредитом; 6 074,07 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов`язання; а також штрафи: 9,91 доларів США (фіксована частина), 1 047,55 доларів США процентна складова. Тому АТ КБ «Приватбанк» було змушене звернутися до суду, просило стягнути з відповідача заборгованість та судові витрати.

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 14 червня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено, стягнено з АТ КБ «Приватбанк» на користь відповідача ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу.

Ухвалюючи рішення, суд виходив із того, що факт порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасності сплати кредиту позивачем доведено, а відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, проте оскільки останній платіж за кредитом був здійснений ОСОБА_1 08 жовтня 2015 року, АТ КБ «Приватбанк» звертаючись до суду у вересні 2019 року, пропустив строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові.

АТ КБ «Приватбанк» з таким рішенням не погодився, подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути судові витрати. На підтвердження доводів, АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що висновок суду першої про пропуск строку позовної давності є помилковим, суд не взяв до уваги те, що 16 листопада 2017 року приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис № 20906 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за вищевказаним кредитним договором, який в подальшому рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 15 травня 2019 року був визнаний таким, що не підлягає виконанню. Відтак до часу визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, право АТ КБ «Приватбанк» як стягувача було захищено, аналогічні справи неодноразово були предметом судового розгляду у Верховному Суді, який підтверджував таку позицію.

У судове засідання з`явився представник АТ КБ «Приватбанк» адвокат Рой В. Л., доводи апеляційної скарги підтримав повністю.

Від ОСОБА_1 на адресу суду відзив на апеляційну скаргу не надходив. Від представника ОСОБА_1 адвоката Клименко І. Ф. надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає вимогам закону.

По справі встановлено та не оспорюються наступні обставини:

- 12 березня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № VIL0GK00001230, згідно якого ОСОБА_1 отримав у кредит 17 650 доларів США та зобов`язувався його повернути у строк до 10 березня 2027 року, щомісячно сплачуючи 169,87 доларів США (том І, а. с. 12-14);

- востаннє ОСОБА_1 здійснив платіж за кредитним договором 08 жовтня 2015 року, сплативши проценти у розмірі 38, 73 доларів США (том І, а. с. 9);

- ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 27 квітня 2016 року у справі № 147/517/16-ц позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було повернуто позивачу через невиконання вимог ухвали від 08 квітня 2016 року про залишення її без руху;

- ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 05 квітня 2017 року було відкрито провадження у справі № 147/271/17 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, однак 17 липня 2017 року даний позов було залишено без розгляду (том ІІ, а. с. 51);

- 16 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О. було вчинено виконавчий напис № 20906 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № VIL0GK00001230 від 13 березня 2007 року (том ІІІ, а. с. 62);

- 26 січня 2018 року постановою Тростянецького РВДВС ГТУЮ у Вінницькій області було відкрито виконавче провадження № 55643541 з виконання вищевказаного виконавчого напису;

- 15 травня 2019 року рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області у справі № 147/145/18 позов ОСОБА_1 задоволено частково, виконавчий напис № 20906 від 16 листопада визнано таким, що не підлягає виконанню. Рішення набрало законної сили 15 червня 2019 року. (том ІІІ, а. с. 53-59);

- відповідно до розрахунку заборгованості станом на 29 серпня 2019 року ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором 22 008,52 доларів США із яких: 9 396,63 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 4 126,75 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1 353,6 доларів США - заборгованість за комісією за користуванням кредитом; 6 074,07 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання; 9,91 доларів США - штраф (фіксована частина), 1 047,55 доларів США штраф (процентна складова) (том І, а. с. 5-10).

- відповідач у відзиві на позовну заяву подав заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності (а.с. 154 156, т.1).

Між сторонами виник спір з приводу стягнення заборгованості за кредитним договором.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень статті 1054 за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Перш ніж вирішувати питання застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд повинен встановити чи є підстави для задоволення позову і якщо так, то лише тоді застосувати наслідки спливу такого строку, якщо ж підстави для задоволення позову відсутні, - в задоволенні позову слід відмовити через його недоведеність або безпідставність.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем доведено факт порушення відповідачем взятих на нього зобов`язань щодо своєчасної сплати кредиту, а відповідачем це не спростовано належними та допустимими доказами та в цій частині рішення суду не оскаржується.

Разом з тим, суд не перевірив правильність наданого позивачем розрахунку та не звернув увагу на очевидні порушення. І хоча про це не йдеться в апеляційній скарзі, апеляційний суд, виходячи з приписів частини 4 статті 367 ЦПК України, вбачає підстави для виходу за межі доводів апеляційної скарги.

Так, позивачем надано розрахунок заборгованості, відповідно до якого станом на 29 серпня 2019 року за ОСОБА_1 рахується заборгованість за кредитним договором 22 008,52 доларів США із яких:

-9 396,63 доларів США - заборгованість за тілом кредиту;

- 4 126,75 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом;

- 1 353,6 доларів США - заборгованість за комісією за користуванням кредитом;

- 6 074,07 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання;

- 9,91 доларів США - штраф (фіксована частина),

- 1 047,55 доларів США штраф (процентна складова) (том І, а. с. 5-10).

Отже, як вбачається з наданого позивачем розрахунку, до складу заборгованості включено проценти (розмір яких передбачено пунктом 7.1 договору: 0, 84 % на місяць (10,08% на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом), пеню за несвоєчасність виконання зобов`язання (пункт 4.1 Договору: при порушенні будь-якого зобов`язання, передбаченого пунктами 2.2., 2.2.3 даного Договору, Банк має право нарахувати, а Позичальник зобов`язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15 %), тобто платежі, обумовлені умовами Договору.

Отже, оскільки наданий Банком розрахунок здійснений з урахуванням цих умов, тому наявність заборгованості за тілом кредиту в розмірі 9 396,63 доларів США, заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 4 126,75 доларів США, заборгованості за пенею - є доведеною та не спростованою відповідачем.

Однак, як вбачається з наданого Банком розрахунку, нарахування пені ним було здійснено за період з моменту укладення кредитного договору (з 13.03.2007 року) та по 29.08.2019 року.

Відповідно до приписів частини 4 статті 267 ЦПК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до частини 2 статті 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог, про стягнення пені.

Оскільки відповідач у відзиві на позовну заяву подав заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності (а.с. 154 156, т.1), з позовом Банк звернувся у вересні 2019 року, до розрахунку заборгованості слід включити пеню за період з вересня 2018 року по серпень 2019 року (в межах заявлених вимог) та її розмір за це період становить 2 657,05 долари США.

Окрім вищезгаданих сум, до розрахунку заборгованості Банком включено заборгованість за комісією за користуванням кредитом та заборгованість за штрафами (фіксована та процентна складова), що є неправомірним, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Як зазначено в пункті 7.1 Кредитного договору, плата за користування Кредитом встановлена не лише у вигляді процентів за користування кредитом, але й у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісячно.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, у Банку не було підстав для включення у сукупну заборгованість за Кредитним договором комісії за користування кредитом в розмірі 1 353,6 доларів США.

Такої позиції притримується Верховний Суд, зокрема в постановах від 03 квітня 2019 року у справі № 193/2092/16-ц, від 17 червня 2021 року по справі № 551/424/16-ц та ін., в яких предметом розгляду були схожі правовідносини.

Відсутні підстави і для нарахування штрафів.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Як уже зазначалося вище, умовами Кредитного договору, а саме пунктом 4.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.

У той самий час, згідно з пунктами 5.4 Кредитного договору сторонами передбачено, що у разі порушення позичальником строків платежів в будь-якому з грошових зобов`язань більше ніж на 30 днів, у зв`язку з чим Банк буде звертатись до суду, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф у розмірі 250 грн та 5 % від суми позову.

Тобто, і сплата пені, і сплата штрафу як видів цивільно-правової відповідальності передбачена за одні і ті самі порушення: пеня- за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за Договором, штраф за порушення строків платежів за грошовими зобов`язаннями, що є аналогічним за змістом.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відтак, немає підстав для включення у заборгованість по Кредитному догвору штрафу в розмірі 9,91 доларів США штраф (фіксована частина), та штрафу в розмірі 1 047,55 доларів США штраф (процентна складова).

Така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19.

Отже, доведеним є наступний розмір заборгованості за кредитним договором № VIL0GK00001230 від 12 березня 2007 року, яка склалася станом на 29 серпня 2019 року: 16 180,43 (шістнадцять тисяч сто вісімдесят доларів США 43 центи) доларів США, яка складається із: 9 396,63 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 4 126,75 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 2 657,05 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за період з вересня 2018 року по серпень 2019 року.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що регулюють питання позовної давності, слід зазначити наступне.

Розглядаючи зазначену справу, суд першої інстанції застосував наслідки спливу строку позовної давності до заявлених Банком вимог в цілому, проте такий висновок суду є невірним та постановлений з порушенням норм матеріального права, що регулюють це питання та без урахування практики Верховного суду.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п`ята статті 267 ЦК України).

Із наданого позивачем розрахунку слідує, що останній платіж ОСОБА_1 був здійснений 08 жовтня 2015 року.

За зверненням АТ КБ «Приватбанк», 16 листопада 2017 року, тобто в межах строку позовної давності, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О. було вчинено виконавчий напис № 20906 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за укладеним між сторонами кредитним договором, на підставі чого було відкрито виконавче провадження № 55643541.

ОСОБА_1 у лютому 2018 року подав позов до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р. О. (справа № 147/145/18), який рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 15 травня 2019 року був задоволений частково, а виконавчий напис № 20906 від 16 листопада 2017 року визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Отже, з моменту видачі виконавчого напису нотаріуса (16 листопада 2017 року) до моменту скасування такого виконавчого напису в судовому порядку за ініціативою боржника право позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором не було порушено, оскільки захищалося чинним у вказаний період виконавчим написом нотаріуса, позивач АТ КБ «Приватбанк» не передбачав та не міг передбачити можливість ухвалення такого судового рішення, а відтак в нього не було ні потреби, ні правових підстав звернутися за захистом своїх прав до суду.

Про неможливість реалізації свого права (тобто порушення права) на стягнення заборгованості за кредитним договором йому стало відомо саме з моменту набрання законної сили рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 15 травня 2019 року про скасування виконавчого напису нотаріуса, яке набрало законної сили 15 червня 2019 року. Отже, для позивача перебіг позовної давності почався саме з дати, коли виконавчий напис був визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Відтак апеляційний суд приходить до висновку, що АТ КБ «Приватбанк», звертаючись із позовом до суду у вересні 2019 року, не пропустив строк позовної давності, а отже доводи апеляційної скарги позивача в цій частині є підставними і підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються із позицією Верхового суду, висловленою, зокрема, у постановах Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі 357/5125/16-ц, Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 727/7578/16-ц, Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі 201/15310/16, Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2022 року у справі № 759/17465/18.

Суд першої інстанції зазначеного не врахував та дійшов невірного висновку, що про своє порушене право Банк дізнався 08 жовтня 2015 року, коли ОСОБА_1 було сплачено останній платіж.

Отже, доводи апеляційної скарги є підставними, Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 14 червня 2022 року слід скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № VIL0GK00001230 від 12 березня 2007 року, яка склалася станом на 29 серпня 2019 року, у розмірі 16 180,43 доларів США та яка складається із: 9 396,63 доларів США заборгованості за тілом кредиту; 4 126,75 доларів США заборгованості за відсотками за користування кредитом; 2 657,05 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов`язання (за період з вересня 2018 року по серпень 2019 року).

В задоволенні вимог про стягнення 1 353,6 доларів США заборгованості за комісією за користуванням кредитом, 9,91 доларів США штрафу (фіксована частина) та 1 047,55 доларів США штраф (процентна складова), - слід відмовити через їх безпідставність.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов АТ КБ «Приватбанк» частковому задоволенню, апеляційний суд в порядку частини 13 статті 141 ЦПК України змінює розподіл судових витрат.

Позивачем сплачено 8 325,82 грн. судового збору за подання позовної заяви (том І, а. с. 1) та 12 488,73 грн. за подання апеляційної скарги (том ІІІ, а. с. 127), а всього 20 814,55 грн. Оскільки позов АТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню (73,5%), з урахуванням принципу пропорційності (частина перша статті 141 ЦПК України), понесені судові витрати слід стягнути на його користь з відповідача ОСОБА_1 пропорційно розміру задоволених позовних вимог 15 298,69 грн. (73,5% від 20 814,55 грн.).

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 14 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № VIL0GK00001230 від 12 березня 2007 року, яка склалася станом на 29 серпня 2019 року, у розмірі 16 180,43 (шістнадцять тисяч сто вісімдесят доларів США 43 центи) доларів США та яка складається із: 9 396,63 (дев`яти тисяч триста дев`яносто шести доларів США, 63 центів) доларів США заборгованості за тілом кредиту; 4 126,75 (чотирьох тисяч ста двадцяти шести доларів США 75 центів) доларів США заборгованості за відсотками за користування кредитом; 2 657,05 (двох тисяч шістсот п`ятдесяти семи доларів США 05 центів) доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за період з вересня 2018 року по серпень 2019 року).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» понесені ним судові витрати у розмірі 15 298,69 (п`ятнадцять тисяч двісті дев`яносто вісім гривень 69 к.) гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», , юридична адреса: вул. Грушевського, 1д, м. Київ.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , фактичне місце проживання:

АДРЕСА_1 . М. Шемета

Судді О. Ю. Береговий

О. С. Панасюк