РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

23.03.2022 року Франківський районний суд мьЛьвова в складі:

головуючого судді: Мартьянової С.М.

при секретарі: Сеньків А.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права користування житлом та вселення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання права користування житлом та вселення. В обґрунтування позовних вимог зазначає наступне. Відповідно до рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2013 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за ОСОБА_1 визнано право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 , загальна площею 58,2 м, площа підвалу - 23,3 м. Реєстраційне свідоцтво на 1/4 квартири АДРЕСА_1 а позивачкою отримано 27 грудня 2013 року. Крім того, відповідно до Рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2017 року по цивільній справі № 22ц/796/110/2017 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна, за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , загальна площею 58,2 м, площа підвалу - 23,3 м. Однак відповідачка ОСОБА_2 не допускає співвласника ОСОБА_1 в вищезазначену квартиру з червня 2013 року, тим самим обмежує її право на володіння, розпоряджання (у тому числі отримання доходів) та користування квартирою АДРЕСА_1 . Відтак позивачка неодноразово зверталася вся за допомогою в житлово- експлуатаційну контору " Вулецьке " і до дільничного інспектора міліції Сергія Антоновича Новицького з приводу наведеного, але ОСОБА_2 продовжує перешкоджати співвласникам користуватися житловим приміщенням. У зв`язку із наведеним донька позивачки, яка навчається в університеті змушена була протягом двох років проживати у найманому житлі, позаяк іншого житла у місті Львові не має. А тому, просить суд визнати за позивачкою право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 і вселити її у вказану квартиру. Виділити в натурі 1/4 частини з квартирі АДРЕСА_1 , що є спільною сумісною власністю, загальною площею 58,2 м, кімнату 11 м для позивачки та трьох дітей. Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вартість орендованого житла.

Суддею Франківського районного суду м.Львова Марків Ю.С. відкрито провадження у справі 13.07.2017 року та призначено судове засідання.

Ухвалою судді Мартинишин М.О. від 09.01.2018 року прийнято справу до свого провадження та призначено підготовче судове засідання, а ухвалою від 20.03.2018 року призначно в судовий розгляд.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, розпорядження керівника апарату Франківського районного суду м. Львова № 110/Р від 25.09.2019 року, 25.09.2019 року вказану цивільну справу передано судді Мартьяновій С.М. Ухвалою судді від 10.10.2019 року справу прийнято до свого провадження та призначено судове засідання.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про дату, час, місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Дана справа перебуває в провадженні Франківського районного суду з 16 червня 2017 року і у всіх учасників справи було достатньо часу для наведення свої доводів у поданому до суду позові шляхом подачі заперечень на позов, письмових пояснень та заперечень на ці пояснення тощо. Враховуючи повторну неявку відповідачів в судове засідання та відсутність заперечень позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ч. 4 ст.223, ст.280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення.

Дослідивши матеріали справи, подані письмові докази та заяви, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва (справа №2-3866/11), у складі судді Кириленко Т. В., від 20 червня 2013 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_1 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0, 2037 га, розташовану в АДРЕСА_3 . Здійснено поділ спільного майна подружжя та в порядку поділу майна визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 та автомобіль марки Skoda Fabia Classis, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 у місті Львові та автомобіль марки Mazda, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію у розмірі 35 368, 50 грн. В іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2018 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року в частині визнання права власності за ОСОБА_1 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 та 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 03.06.2020 року Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Постанову Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2018 року в частині вирішення позовної вимоги про поділ 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 скасувати, залишивши в цій частині в силі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року. В іншій частині постанову Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2018 року залишено без змін.

Надання нової (протилежної) юридичної оцінки фактам, що встановлені рішеннями судів, які набрали законної сили, не відповідає принципу правової визначеності і праву на справедливий судовий розгляд. Відтак суд приходить до переконання, що наведені обставини встановлені даними рішеннями суддів відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Відповідно, як вбачається із витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №16219008 від 16.01.2014 року за ОСОБА_1 зареєстровано ј спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно із частиною 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним( частина 4 статті 41 Конституції України).

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном « визначення часток » законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

У частинах 1, 2 ст.369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Відповідно до положень ч. 1 ст.368 і ч. 2 ст.372 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

Частинами 1, 2 ст. 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно ч. 1ст. 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Суд враховує, що виключно позивачу належить право обирати спосіб захисту порушеного права і що в результаті визначення розміру частки позивача між останньою і відповідачами припиняється право спільної сумісної власності та виникає право спільної часткової власності.

Як вбачається з практики ВССУ (а саме ухвали ВССУ від 12.12.2012 року № 6-44981ск12) ідеальна частка - це частка у праві на річ.

Що стосується позовної вимоги позивачки - виділити в натурі 1/4 частини з квартирі АДРЕСА_1 , що є спільною сумісною власністю, загальною площею 58,2 м, кімнату 11 м для позивачки та трьох дітей, суд зазначає наступне.

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Виходячи з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України та роз`яснень, викладених у п. п. 6, 7 Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

Виділ у натурі частки із спільного майна може бути заборонений законом або бути неможливим в силу самої природи спільної речі, яка є неподільною (ч. 2ст. 183 ЦК).

Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки нерухомого майна в натурі, в нашому випадку квартири, можливо реалізувати не лише поділом житлових кімнат між співласниками, а й необхідністю виділу інших приміщень з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири.

Відповідно до технічного паспарту від 29.07.2003 року на належну сторонам квартиру АДРЕСА_1 : квартира складається з двох кімнат. Загальна площа квартири становить 58,2 кв.м., з них житлова площа: 31,5 кв.м., кімнати площею - 16,8 кв.м., 14,7 кв.м., кухня площею 12,0 кв.м., ванна кімната 4,7 кв.м., коридор 7,9 кв.м., лоджія 2,1 кв.м., підвал 23,3 кв.м.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Однак, позивачкою не подано жодних доказів, в тому числі і висновку щодо вартості зазначеної квартири та висновку щодо технічної можливості перебудови квартири в дві окремі квартири.

Таким чином, проаналізувавши усі обставини, на які сторона позивача посилалась, як на підставу своїх вимог і заперечень, та оцінюючи надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної вимоги - виділити в натурі 1/4 частини з квартирі АДРЕСА_1 , що є спільною сумісною власністю, загальною площею 58,2 м, кімнату 11 м для позивачки та трьох дітей -слід відмовити. Одночасно суд вважає за необхідне зазначити, що позивач та відповідачі мають можливість встановити порядок користування квартирою як співвласники.

Щодо заявленої позовної вимоги ОСОБА_1 про вселення її до спірної квартири суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка виявляє намір вселитися в квартиру АДРЕСА_1 . В свою чергу, відповідач ОСОБА_6 звернувся із заявою на імя начальника ЖЕО №810, згідно якої ствердив, що він дійсно зареєстрований та проживає в даній квартирі та заперечив щодо реєстрації ОСОБА_1 та їх спільних дітей утакій (т.1 а.с.13).

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1, ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1-2, ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно ч.1 ст.383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, а згідно ч.1ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Матеріалами справи підтверджується правомірність заявлених вимог позивачки про вселення. Зокрема, як вбачається з відповіді начальника Франківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області від 02.12.2013 року за №71/1465є ОСОБА_1 зверталась із скаргою на неправомірні дії відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з приводу перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Відтак суд приходить до переконання, що наведені позивачем пояснення, що така не має змоги потрапити у спірну квартиру та на звернення до правоохоронних органів із заявами жодного результату не дали та було надано рекомендацію звертатися до суду, підтверджується вищенаведеним.

Судом встановлено, що між сторонами існує тривалий конфлікт з приводу порядку користування житловими приміщеннями квартири АДРЕСА_1 . Вказані обставини свідчать про те, що позивачкою з часу набрання наведеним вище рішенням суду у справі №2-3866/11 вчинялися дії, спрямовані на реалізацію свого права користування нерухомим майном - часткою квартири, однак враховуючи той факт, що на даний час таке не реалізоване, а відповідачі проживаючи в квартирі, позовні вимоги заперечують та в добровільному порядку не надають можливості позивачеві користуватися спільним майном, тому слід прийти до переконання, що діями відповідачів порушується право позивача на вільне користування належним їй на праві власності нерухомим майном, яке підлягає захисту в судовому порядку шляхом усунення перешкод в обраний в позові спосіб захисту, тобто шляхом вселення позивача до квартири.

Щодо заявленої позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вартість орендованого житла, суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою надано договір оренди №1777/13 квартири АДРЕСА_4 (т.1 а.с.15-18).

Оскільки, відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, а позивачкою не надано жодних на підтвердження даної заявленої вимоги - суд приходить до переконання, що така до задоволення не підлягає.

У відповідності до положень ст.141 ЦПК України на відповідачів слід покласти судові витрати понесені позивачем у справі, а саме судовий збір в сумі 640 грн..

Керуючись статтями 2, 81, 223, 247, 258, 259, 263-265, 274-279, 280, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права користування житлом та вселення - задоволити частково.

Вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 320 (триста двадцять гривень) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 320 (триста двадцять гривень) грн..

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідачі: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом поданя апеляційної скарги через Франківський районний суд м. Львова.

Повний текст рішення виготовлено 01.04.2022 року.

Суддя Мартьянова С.М.