ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3721/22 Справа № 202/6994/19 Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Паромової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання договору дарування земельної ділянки удаваним та стягнення 1/2 вартості земельної ділянки та садового будинку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування земельної ділянки удаваним та визнання права власності на земельну ділянку.

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання договору дарування земельної ділянки удаваним та стягнення 1/2 вартості земельної ділянки та садового будинку (т.1 а.с.150-157).

В обґрунтування позовних вимог, які неодноразово уточнювалися в ході судового розгляду справи, ОСОБА_2 посилався на те, що з 20 липня 2016 року по 27 жовтня 2018 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 , який рішенням суду від 27 вересня 2018 року було розірвано. В період шлюбу ними було придбано земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :04:263:0904. Позивач наголошував, що передав у власність автомобіль марки HONDA, 1995 року випуску та сплатив 3000,00 доларів США ОСОБА_5 , а остання передала йому у власність зазначену земельну ділянку, однак у зв`язку із тим, що він не є громадянином України земельну ділянку оформили на його дружину - ОСОБА_1 . В подальшому йому стало відомо, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування земельної ділянки. На момент укладання правочину він повністю довіряв своїй дружині та вважав, що укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки. Також зазначав, що після придбання земельної ділянки він побудував на ній садовий будинок, який ОСОБА_1 , разом із земельною ділянкою, продала ОСОБА_4 . На підставі викладеного ОСОБА_2 просив суд визнати договір дарування земельної ділянки від 14 серпня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за №1836 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В., удаваним та таким, що укладений з метою приховати договір купівлі-продажу земельної ділянки; визнати земельну ділянку №5-114, загальною площею 0,0610 га, кадастровий номер :04:263:0904 за адресою: Дніпропетровська область, м.Дніпро, Індустріальний район, "Золотий ренет" Садівниче товариство, спільною сумісною власністю подружжя; визнати садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами, а саме: садовий будинок А-1 загальною площею 28,5 кв.м. (коридор площею 3,3 кв.м.; санвузол площею 5,2 кв.м., кімната площею 12,8 кв.м.; топочна площею 7,2 кв.м.), ганок-а, сарай (тимчас) Б; споруди №1-5,І, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя; стягнути 1/2 частину вартості земельної ділянки №5-114, загальною площею 0,0610 га, кадастровий номер :04:263:0904 за адресою: Дніпропетровська область, м.Дніпро, Індустріальний район, "Золотий ренет" Садівниче товариство у сумі 29000 грн., 1/2 частину вартості садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, а саме: садовий будинок А-1 загальною площею 28,5 кв.м. (коридор площею 3,3 кв.м.; санвузол площею 5,2 кв.м., кімната площею 12,8 кв.м.; топочна площею 7,2 кв.м.), ганок-а, сарай (тимчас) Б; споруди №1-5,І, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у сумі 79280 грн., а всього 108280 грн. та судові витрати.

29 вересня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, в якій просив суд стягнути на його користь компенсацію 1/2 вартості нерухомого майна та вимоги щодо визнання права власності просив не розглядати (т.3 а.с.249).

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01 листопада 2021 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частини вартості незавершеного будівництвом садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що становить 79 280 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 792 грн. 76 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 124 грн. 86 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 01 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин у справі, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Тобто, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У статті 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Однак, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У частині першій статті 68 СК України вказано, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно з ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 70 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно частини четвертої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно з частинами першою, третьою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, потрібно визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

20 липня 2016 року між сторонами було зареєстровано шлюб (т.2 а.с.178).

14 серпня 2017 року відповідно до договору дарування ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла в дар земельну ділянку, яка розташована за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :04:263:0904 (т.2 а.с.165, 166).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (т.2 а.с.118).

Із спадкової справи № 122/2019 заведеної Третьою Дніпровською державною нотаріальною конторою після ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, єдиним спадкоємцем ОСОБА_5 є її донька - ОСОБА_6 (т.2 а.с.137).

У судовому засіданні 29 вересня 2020 року суд ухвалив замінити у справі відповідача ОСОБА_5 на відповідача ОСОБА_3 (т.2 а.с.140).

Позивач зазначав, що після придбання земельної ділянки він побудував на ній садовий будинок. Позивачем ОСОБА_2 надано копії квитанцій про придбання у період шлюбу з ОСОБА_1 будівельних матеріалів.

Рішенням Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровського від 27 вересня 2018 року шлюб між сторонами було розірвано (т.4 а.с.94).

Згідно звіту про експертно-грошову оцінку від 22 червня 2018 року вартість земельної ділянки, яка розташована за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :04:263:0904 складає 20 093 грн. (т.1 а.с.9-13).

Відповідно до звіту про незалежну оцінку від 09 вересня 2019 року, виконаного суб"єктом оціночної діяльності ПП "Промсервіс", наданого суду позивачем, ринкова вартість садового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , становить 158 560 грн. (т.1 а.с.201-228).

09 вересня 2019 року за замовленням позивача експертом інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_7 виготовлено технічний паспорт на вказаний садовий будинок, рік спорудження/реконструкції садового будинку та сараю 2017 рік (т.1 а.с.243-247).

Встановлено, садовий будинок є незавершений будівництвом, який не здано в експлуатацію. Будь-які правовстановлюючі документи на садовий будинок в матеріалах справи відсутні.

15 жовтня 2019 року ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу продала земельну ділянку, яка розташована за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :04:263:0904, ОСОБА_4 за 60 000 грн., що підтверджується договором купівлі - продажу від 15 жовтня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Меньшиковою К.О. (т.3 а.с.222, 223).

Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, з урахуванням уточнень, позивач ОСОБА_2 просив суд визнати договір дарування земельної ділянки від 14 серпня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за №1836 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В., удаваним та таким, що укладений з метою приховати договір купівлі-продажу земельної ділянки; стягнути 1/2 частину вартості земельної ділянки №5-114, загальною площею 0,0610 га, кадастровий номер :04:263:0904 за адресою: Дніпропетровська область, м.Дніпро, Індустріальний район, "Золотий ренет" Садівниче товариство у сумі 29000 грн., 1/2 частину вартості садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, а саме: садовий будинок А-1 загальною площею 28,5 кв.м. (коридор площею 3,3 кв.м.; санвузол площею 5,2 кв.м., кімната площею 12,8 кв.м.; топочна площею 7,2 кв.м.), ганок-а, сарай (тимчас) Б; споруди №1-5,І, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у сумі 79280 грн., а всього 108280 грн.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Слід зазначити, позивачем не надано суду доказів на підтвердження платності оскаржуваного ним договору дарування від 14 серпня 2017 року.

Також не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження спрямованості волі сторін правочину на укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, тобто відсутності у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин.

Доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка була придбана ОСОБА_1 за рахунок спільних коштів з ОСОБА_2 позивачем суду також не надано.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання договору дарування земельної ділянки удаваним, стягнення 1/2 вартості земельної ділянки є недоведеними належними та допустимими доказам у справі.

Щодо вимог про стягнення 1/2 вартості компенсації садового будинку, який не здано в експлуатацію, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що незавершений будівництвом садовий будинок, який не здано в експлуатацію, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач, не спростувала факт спільної участі у будівництві новоствореного садового будинку під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Відповідачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження того, що будівництво спірного садового будинку відбувалося до укладення шлюбу сторін.

В апеляційному суді під час судового розгляду справи у судовому засіданні 13 вересня 2022 року на розгляд ставилося питання про призначення у справі судової будівельної технічної експертизи з метою визначення відсотків готовності незавершеного будівництва спірного садового будинку та визначення його вартості, однак з відповідним клопотанням до суду учасники справи не звернулися.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача компенсацію вартості 1/2 частини незавершеного будівництвом садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що становить 79 280 грн. на підставі наявних в матеріалах справи доказів - відповідно до звіту про незалежну оцінку, надану позивачем.

Відповідачем не надано суду жодних доказів на спростування вказаної суми вартості 1/2 частини незавершеного будівництвом садового будинку.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність позовних вимог позивача в частині їх задоволення судом, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи є необгрунтованими належними доказами.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необгрунтованості рішення суду, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді Т.П.Красвітна

О.В.Свистунова