ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/97/22 Справа № 185/8832/16-ц Категорія 54 Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В. А. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Єлізаренко І.А., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Парфенюк І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргоюОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Затишне місто" про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 16 листопада 2015 року перебувала у трудових відносинах з КП «Затишне місце» Павлоградської міської ради та займала посаду начальника договірного відділу.

На підставі наказу КП «Затишне місце» Павлоградської міської ради від 28 вересня 2016 року її звільнено у зв`язку зі скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Вважає, що звільнення відбулося незаконно, оскільки їй не було запропоновано всіх наявних вакансій, на які вона могла претендувати з урахуванням спеціальності, кваліфікації, досвіду трудової діяльності та стану здоров`я.

На одну з двох запропонованих посад, зокрема посаду заступника начальника дільниці благоустрою, позивач погодилася, проте їй було відмовлено у зайнятті вказаної посади, оскільки в неї відсутня інженерно-технічна освіта та стаж роботи на інженерно-технічних посадах.

Зазначає, що на час звільнення вона перебувала на амбулаторному лікуванні, тому на підставі частини третьої статті 40 КЗпП України не могла бути звільнена.

У зв`язку з чим, просила визнати наказ КП «Затишне місце» Павлоградської міської ради від 28 вересня 2016 року № 121-к в частині звільнення ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України незаконним, поновити на роботі на посаді начальника договірного відділу КП «Затишне місце» Павлоградської міської ради з 28 вересня 2016 року, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 вересня 2016 року по день ухвалення рішення суду у розмірі 317 337,35 грн та допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць, а також стягнути моральну шкоду у розмірі 500 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог. Позивача було вчасно попереджено про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України та запропоновано вільні посади, які були наявні на підприємстві, у зв`язку з чим звільнення її проведено відповідно до діючого трудового законодавства, доказів протилежного не надано. Листок непрацездатності, виданий 28 вересня 2016 року КЗ «Павлоградська міська лікарня», не є належним доказом у справі, оскільки про наявність захворювання позивач не повідомила відповідача і 28 вересня 2016 року відпрацювала повний робочий день, після одужання листок непрацездатності не пред`являла відповідачу. Отримання листка непрацездатності після звільнення не може бути обставиною, за наявності якої працівник не підлягає звільненню. Крім того, позивач пропустила місячний строк звернення до суду та не заявляла клопотання про поновлення цього строку. Натомість відповідач заявив про застосування позовної давності.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року без змін. Апеляційний суд виходив із того, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування чи зміни відсутні. При цьому, відповідачем не порушено порядок звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Позивачу були запропоновані всі наявні у відповідача у період з 28 липня 2016 року по 27 вересня 2016 року вакансії з урахуванням документів, які містяться в особовій справі та були зазначені в особовій картці, особовому листку з обліку кадрів. Від запропонованих посад, а саме: робітника благоустрою, робітника з благоустрою (чистка ливн. кан.), прибиральника службових приміщень (громадського туалету), ловця бездоглядних тварин, майстра з благоустрою, інспектора з благоустрою, ОСОБА_1 відмовилася. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами спричинення їй відповідачем моральної шкоди.

Постановою Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. ПостановуДніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційної інстанції мотивована тим, що вирішуючи спір та зазначаючи, що у період з 28 липня 2016 року по 27 вересня 2016 року позивачу були запропоновані всі наявні вакантні посади, суд апеляційної інстанції не надав оцінки всім доказам у справі, не з`ясував чи пропонувалися позивачу, крім запропонованих, інші вакантні посади, які були наявні на підприємстві на час звільнення позивача, в тому числі і посада слюсар-електрика з обслуговування та ремонту електроустаткування, а також не надав оцінки доводам позивача, що вона могла займати посаду слюсар-електрик з обслуговування та ремонту електроустаткування, оскільки має спеціальність, кваліфікацію та тривалий стаж роботи на такій посаді. Також, суд апеляційної інстанції дійшов хибного висновку про те, що позивач не перебувала на лікуванні під час звільнення її з роботи, що зумовило передчасний висновок суду про відмову у задоволенні позову. Погоджуючись із висновком суду першої інстанції про пропуск позивачем місячного строку звернення до суду без поважних причини, суд апеляційної інстанції не з`ясував всі докази у справі, не встановив коли закінчується строк, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України, та коли позивач звернулася до суду із цим позовом, не звернув увагу, що позовна заява була подана до суду шляхом здачі її на пошту та відправленням на адресу суду рекомендованим листом. Таким чином суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу, не врахував вищевказаних обставин та вимог процесуального законодавства, належним чином не перевірив доводів сторін, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В апеляційній скарзіОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про відсутність порушення порядку звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України є передчасним, оскільки не надано оцінки усім наданим доказам. Відповідач не запропонував позивачу всіх наявних у нього вакансій, у зв`язку з чим не виконав обов`язок щодо працевлаштування працівника. Згідно з довідкою про наявні на підприємстві вакансії станом на 28 вересня 2016 року на підприємстві були вакантні посади, які не пропонувались позивачу. Хоча на одну з таких посад, а саме слюсар-електрик з обслуговування та ремонту електроустаткування, позивач могла претендувати враховуючи спеціальність, кваліфікацію й тривалий досвід трудової діяльності за цією спеціальністю. Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в день звільнення позивачу видано листок непрацездатності, у зв`язку з чим розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути обґрунтованим. Строк звернення позивача до суду, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України, не пропущено, оскільки в останній день цього строку вона здала позовну заяву з додатками до неї на пошту, що підтверджується фіскальним чеком від 28 жовтня 2016 року.

КП «Затишне місце» Павлоградської міської ради подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, рішення суду без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення вимог.

Судом встановлено, що згідно з наказом КП «Затишне місце» Павлоградської міської ради від 13 листопада 2015 року № 74-к ОСОБА_1 прийнята на роботу начальником договірного відділу з 16 листопада 2015 року з випробувальним терміном один місяць (а.с. 57, т. 1).

Згідно з наказом КП «Затишне місце» Павлоградської міської ради від 21 липня 2016 року № 321 на підставі рішення Павлоградської міської ради Дніпропетровської області 8 сесії VII скликання від 21 червня 2016 року № 282-8/ VII «Про затвердження результатів конкурсу з визначення виконавців послуг з вивезення побутових відходів», на підставі частини третьої статті 64 Господарського кодексу України, пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, виниклою необхідністю внесення істотних змін в організацію виробництва та структуру підприємства наказано провести скорочення штатних одиниць працівників КП «Затишне місце» Павлоградської міської ради з додержанням статей 43, 49-2 КЗпП України, в тому числі начальника договірного відділу (а. с. 62, т. 1).

Згідно з протоколом засідання комісії по скороченню штатів, затвердженим директором КП «Затишне місце» Павлоградської міської ради Коріневським В. В. 22 липня 2016 року, комісія одноголосно проголосувала за скорочення ОСОБА_1 , яка працює на посаді начальника договірного відділу, у зв`язку з рішенням Павлоградської міської ради Дніпропетровської області 8 сесії VII скликання від 21 червня 2016 року № 282-8/ VII «Про затвердження результатів конкурсу з визначення виконавців послуг з вивезення побутових відходів» та відсутністю необхідності укладення договорів на виконання послуг з вивезення ТПВ (а. с. 64-65, т. 1).

На підставі наказу КП «Затишне місце» Павлоградської міської ради від 27 липня 2016 року № 325 ОСОБА_1 попереджено про скорочення штату працівників за два місяці (а. с. 66, т. 1).

28 липня 2016 року затверджено зміни до штатного розкладу КП «Затишне місце» Павлоградської міської ради (наказ КП «Затишне місце» Павлоградської міської ради від 28 липня 2016 року № 333а).

28 липня 2016 року ОСОБА_1 отримала попередження про скорочення та майбутнє звільнення з посади після закінчення двох місячного терміну з моменту одержання цього персонального попередження на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Одночасно ОСОБА_1 запропоновано переведення на посади: робітник з благоустрою, робітник з благоустрою (чистка лив. кан.), прибиральник службових приміщень (громадський туалет), ловець бездоглядних тварин, майстер з благоустрою, диспетчер (а. с. 74, т. 1).

27 вересня 2016 року ОСОБА_1 запропоновано переведення на посади: менеджер з закупівель 2 категорії, заступник начальника дільниці благоустрою, озеленювач (а. с. 75, т. 1).

28 вересня 2016 року ОСОБА_1 подала заяву про надання згоди на переведення на посаду заступника начальника дільниці благоустрою (а. с. 76, т. 1).

Для розгляду питання щодо переведення ОСОБА_1 на посаду заступника начальника дільниці благоустрою створено комісію (наказ КП «Затишне місце» Павлоградської міської ради від 28 вересня 2016 року № 424) та повідомлено ОСОБА_1 про засідання комісії, яке призначено на 28 вересня 2016 року об 11.00 годині (а. с. 77-78, т. 1).

Згідно з протоколом засідання комісії від 28 вересня 2016 року ОСОБА_1 не може бути прийнята на посаду заступника начальника дільниці благоустрою, оскільки в неї відсутня інженерно-технічна освіта та стаж роботи на інженерно-технічних посадах (а. с. 79-80, т. 1).

Наказом КП «Затишне місце» Павлоградської міської ради від 28 вересня 2016 року № 212-к звільнено ОСОБА_1 начальника договірного відділу у зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України з 28 вересня 2016 року (а. с. 58-59, т. 1).

Станом на 28 вересня 2016 року на підприємстві були вакантні 17 посад, зокрема: робітник з благоустрою, робітник з благоустрою (чистка лив. кан.), прибиральник службових приміщень (громадський туалет), ловець бездоглядних тварин, майстер з благоустрою, диспетчер, інспектор з благоустрою, менеджер з закупівель 2 категорії, заступник начальника дільниці благоустрою, озеленювач, водій автотранспортних засобів, механізатор, тракторист, машиніст екскаватору, машиніст-оператор навантаж. машин, економіст І категорії (декретна посада), слюсар-електрик з обслуговування та ремонту електроустаткування (а. с. 86, т. 1).

Згідно з атестатом Державного комітету Української РСР по професійно-технічній освіті, виданим 15 липня 1983 року Павлоградським міським професійно-технічним училищем № 3 Дніпропетровської області, ОСОБА_1 має кваліфікацію апаратника хімічних підприємств 3 розряду, електрика 2 розряду (а. с. 32, т. 1).

У дублікаті трудової книжки ОСОБА_1 , оформленому 20 липня 2009 року, занесені відомості про роботу та, зокрема, зазначено, що з 20 липня 1983 року по 31 березня 1999 року вона займала посаду електромонтера з обслуговування електрообладнання 2 розряду, а з 01 квітня 1999 року по 11 березня 2001 року - електромонтера з обслуговування електрообладнання 3 розряду на Державному підприємстві «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» (а. с. 17-18, т. 1)

Згідно з листком непрацездатності, виданим 28 вересня 2016 року КЗ «Павлоградська міська лікарня», ОСОБА_1 перебувала на амбулаторному лікуванні з 28 вересня 2016 року по 07 жовтня 2016 року включно (а. с. 36, т. 1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що позивача було вчасно попереджено про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України та запропоновано вільні посади, які були наявні на підприємстві, у зв`язку з чим звільнення її проведено відповідно до діючого трудового законодавства. Листок непрацездатності, виданий 28 вересня 2016 року КЗ «Павлоградська міська лікарня», не є належним доказом у справі, оскільки про наявність захворювання позивач не повідомила відповідача і 28 вересня 2016 року відпрацювала повний робочий день, після одужання листок непрацездатності не пред`являла відповідачу. Отримання листка непрацездатності після звільнення не може бути обставиною, за наявності якої працівник не підлягає звільненню. Крім того, позивач пропустила місячний строк звернення до суду та з клопотанням про поновлення строку не зверталась. Натомість відповідач заявив про застосування позовної давності.

Проте, погодитись з висновком суду першої інстанції, не можна з огляду на наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже, трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне звільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити із того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) зроблено висновок, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 вказано, що оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 липня 2016 року ОСОБА_1 пропонувалося переведення на посади: робітник з благоустрою, робітник з благоустрою (чистка лив. кан.), прибиральник службових приміщень (громадський туалет), ловець бездоглядних тварин, майстер з благоустрою, диспетчер, 27 вересня 2016 року - менеджер з закупівель 2 категорії, заступник начальника дільниці благоустрою, озеленювач.

Згідно з заявою ОСОБА_1 , остання надала згоду на переведення на посаду заступника начальника дільниці благоустрою. Проте, згідно з висновком комісії, утвореної КП «Затишне місце» Павлоградської міської ради, згідно з наказом від 28 вересня 2016 року № 424, для розгляду питання про переведення ОСОБА_1 , вона не може бути прийнята на цю посаду, у зв`язку з відсутністю у неї інженерно-технічної освіти та стажу роботи на інженерно-технічних посадах.

Згідно наданої довідки про вакантні посади КП «Затишне місце» Павлоградської міської ради станом на 28 вересня 2016 року на час звільнення на підприємстві були наявні 17 вакансій, а саме: робітник з благоустрою, робітник з благоустрою (чистка лив. кан.), прибиральник службових приміщення (громадський туалет), ловець бездоглядних тварин, майстер з благоустрою, диспетчер, інспектор з благоустрою, менеджер з закупівель 2 категорії, заступник начальника дільниці благоустрою, озеленювач, водій автотранспортних засобів, механізатор, тракторист, машиніст екскаватору, машиніст-оператор навантаж. машин, економіст І категорії (декретна посада), слюсар-електрик з обслуговування та ремонту електроустаткування.

ОСОБА_1 має кваліфікацію апаратника хімічних підприємств 3 розряду, електрика 2 розряду, згідно з атестатом Державного комітету Української РСР по професійно-технічній освіті, виданим 15 липня 1983 року Павлоградським міським професійно-технічним училищем № 3 Дніпропетровської області (а.с. 32, т. 1), та починаючи з 20 липня 1983 року по 31 березня 1999 року займала посаду електромонтера з обслуговування електрообладнання 2 розряду, а з 01 квітня 1999 року по 11 березня 2001 року - електромонтера з обслуговування електрообладнання 3 розряду на Державному підприємстві «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» (а.с. 17, т. 1).

Колегія суддів звертає увагу, що у період з 28 липня 2016 року по 27 вересня 2016 року позивачу не були запропоновані всі наявні вакантні посади на підприємстві, а саме: водій автотранспортних засобів, механізатор, тракторист, машиніст екскаватору, машиніст-оператор навантаж. машин, економіст І категорії (декретна посада), слюсар-електрик з обслуговування та ремонту електроустаткування.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції відповідачем надано лист від 12 січня 2017 року №29/17, згідно якого ОСОБА_1 пропонувалися посади: диспетчер, водій автотранспортних засобів, механізатор, тракторист, машиніст екскаватору, машиніст-оператор навантаж. машин, слюсар-електрик з обслуговування та ремонту електроустаткування, економіст І категорії (декретна посада), однак колегія суддів не приймає його до уваги, оскільки такі вакансії пропонувалися вже після звільнення позивача.

Таким чином, роботодавець не виконав свого обов`язку з працевлаштування працівника, оскільки не запропонував працівникові всі інші вакантні посади (іншу роботу), які з`явилися на підприємстві протягом періоду з 28 липня 2016 року по 27 вересня 2016 року.

Щодо звільнення позивача у період тимчасової непрацездатності, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до першого речення частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 частини першої статті 40 КЗпП України), а також у період перебування працівника у відпустці.

Аналіз положень частини третьої статті 40 КЗпП України свідчить про те, що закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 у справі № 3-425/2018(6960/18) за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України. У цьому рішенні Конституційний Суд України, зокрема, вказав, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини (абзац п`ятнадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення).

Так, в матеріалах справи міститься листок непрацездатності від 28 вересня 2016 року, згідно з яким ОСОБА_1 перебувала на амбулаторному лікуванні з 28 вересня 2016 року по 07 жовтня 2016 року, а звільнено її з роботи з 28 вересня 2016 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що роботодавець не дотримався вищевказаних вимог законодавства про працю та неправомірно звільнив позивача у період її тимчасової непрацездатності.

Щодо пропуску строку звернення позивача до суду, колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 221 КЗпП України трудові спори розглядаються районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами.

Положеннями статті 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо не визначені законом, - встановлюються судом (стаття 67 ЦПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).

Згідно зі статтею 69, частинами другою, третьою статті 70 ЦПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо закінчення строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, строк закінчується в останній день цього місяця. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Останній день строку триває до 24 години, але коли в цей строк слід було вчинити процесуальну дію в суді, де робочий час закінчується раніше, строк закінчується в момент закінчення цього часу. Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку (частини п`ята, шоста статті 70 ЦПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що трудовий договір з ОСОБА_1 розірвано на підставі наказу КП «Затишне місце» Павлоградської міської ради від 28 вересня 2016 року № 121-к, з яким працівник ознайомлений 28 вересня 2016 року. Згідно зі штампом на конверті ОСОБА_1 здала на пошту позов та додані до нього матеріали 28 жовтня 2016 року (а. с. 7, т. 1). Згідно з квитанцією ДП «Укрпошта» від 28 жовтня 2016 року прийнято рекомендований лист, адресований Павлоградському міськрайонному суду Дніпропетровської області, 28 жовтня 2016 року об 13:35 годин (а. с. 6, т. 2).

Суд першої інстанції на вказані обставини увагу не звернув та дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду.

Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законних підстав або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи.

З огляду на вищевстановлені обставини, колегія суддів вважає, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог чинного законодавства про працю, а тому її позовні вимоги про визнання незакониим наказу № 212-к від 28 вересня 2016 року в частині звільнення ОСОБА_1 , у зв`язку із скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України та поновлення її на роботі на посаді начальника договірного відділу Комунального підприємства "Затишне місто", підлягають задоволенню.

Встановлено, що середньомісячний заробіток позивача складав 11 287,13 грн. (заробітна плата на повні відпрацьовані місяці: липень 2016 року -6 275,93 грн. + серпень 2016 року - 5 011,20 грн.) : 2 = 11 287,13грн., її середньоденний заробіток складав 275,30 грн. (11 287,13 грн.:41 дн.=275,30 грн.), що підтверджується матеріалами справи.

Позивач звільнена з роботи 28 вересня 2016 року, її середній заробіток за час вимушеного прогулу та до дня ухвалення у даній справі судового рішення, який підлягає стягненню з відповідача на її користь складає 379 088,10 грн. (час вимушеного прогулу позивача складає 5 років 6 місяців 3 дні).

Стосовно позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 500 грн., то суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 430 ЦПК України, статті 235 КЗпП України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення за один місяць середньої заробітної плати.

Частиною 2 статті 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина 1 статті 23 ЦК України).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом зазначених положень закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати.

Таким чином, оскільки права позивача у сфері трудових відносин були порушені, то вона має право на відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, їх тривалість, характер немайнових втрат, зокрема, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, характер порушення права, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За положеннями частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення вимог.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, слід змінити розподіл судових витрат, та стягнути із КП «Затишне місце» Павлоградської міської ради на користь держави судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 378,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2020 року - скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ від 28 вересня 2016 року в частині звільнення ОСОБА_1 , начальника договірного відділу Комунального підприємства "Затишне місто" у зв`язку із скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника договірного відділу Комунального підприємства "Затишне місто" з 28 вересня 2016 року.

Стягнути з Комунального підприємства "Затишне місто" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 379 088,10 грн. з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України.

Стягнути з Комунального підприємства "Затишне місто" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 500 гривень.

Стягнути з Комунального підприємства "Затишне місто", , на користь держави судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 378,00 грн.

Постанова підлягає негайному виконанню в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та виплати їй заробітної плати за один місяць.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: І.А. Єлізаренко

Т.П. Красвітна