Справа № 341/2021/21
Провадження № 22-ц/4808/750/22
Головуючий у 1 інстанції МЕРГЕЛЬ М. Р.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Максюти І.О., Фединяка В.Д.,

секретаря Шандалович В.В.,

з участю представника позивачки,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Бурштинської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду від 12 квітня 2022 року під головуванням судді Мергеля М. Р. у м. Галич,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 08 лютого 2020 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу у них є син, який проживає з нею. Шлюб існує формально, позивачка з відповідачем разом не проживають. Продовжувати шлюбні стосунки не бажає та вважає, що подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам та є недоцільним, тому просила розірвати шлюб між нею та відповідачем і визначити місце проживання неповнолітньої дитини сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею.

Рішенням Галицького районного суду 12 квітня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 08 лютого 2020 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 228.

Визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 ..

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 000 грн судових витрат на правничу допомогу і 1 900,40 грн понесених судових витрат по оплаті судового збору.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення є незаконним та підлягає скасуванню.

Зазначає, що рішення суду було ухвалено без його участі, через об`єктивну неможливість взяти участь у судовому засіданні у зв`язку із своєю службою у лавах територіальної оборони Добровольчого формування Івано-Франківської міської територіальної громади № 3 через введення воєнного стану в Україні.

Через постійну зайнятість у денному патрулюванні Івано-Франківської ОТГ у нього не було змоги надати належні та допустимі докази суду першої інстанції, які б свідчили про те що він вживає заходів для примирення. Посилання суду у своєму рішенні на те, що він як відповідач жодних заходів щодо примирення подружжя не вжив, а його дії направлені лише на зволікання розгляду справи не відповідають дійсності.

Протягом всього часу від моменту виникнення спору між ним і дружиною щодо розірвання шлюбу він не припиняє вживати заходів та спроб з метою збереження їхньої сім`ї і шлюбу.

Вважає, що їхній шлюб можна зберегти, розбіжності у поглядах не є суттєвими і їм варто докласти зусиль для збереження сім`ї в інтересах їхнього сина ОСОБА_4 та доньки від попереднього шлюбу ОСОБА_5 .

Щодо визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , апелянт зазначає, що їхній син ОСОБА_3 від народження проживав у м. Івано-Франківську. Дитина знаходиться на його повному утриманні, він купує йому продукти харчування, одяг, сплачує витрати на лікування та повністю забезпечує дитину .

Суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що відповідно до копії рішення виконавчого комітету Бурштинської міської ради від 23 грудня 2021 року № 250 про визначення місця проживання малолітньої дитини комісія з питань захисту прав дитини вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю - ОСОБА_1 . При цьому, на відповідному засіданні комісії він заперечив щодо визначення місця проживання сина з матір`ю. Надаючи правову оцінку висновку Служби у справах дітей Буштинської міської ради Івано-Франківської області, суд першої інстанції вважав, що проживання сина ОСОБА_3 з матір`ю відповідатиме як найкращим інтересам дитини. Однак, судом при цьому було взято до уваги тільки рішення виконавчого комітету Бурштинської міської ради від 23 грудня 2021 року № 250, яке базувалося на висновку служби у справах дітей Бурштинської міської ради на підставі проведеного обстеження умов проживання дитини у матері ОСОБА_1 .

Апелянт вважає, що служба у справах дітей Бурштинської міської ради зобов`язана була здійснити обстеження умов проживання обох батьків, чого зроблено не було, що є грубим порушенням процедури складання відповідного висновку органу опіки та піклування.

Враховуючи це, суд першої інстанції не мав права брати до уваги рішення виконавчого комітету Бурштинської міської ради від 23 грудня 2021 року № 250, так як дане рішення прийнято з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт також зазначає, що у будинку в АДРЕСА_1 , де зареєстрований та проживає його син ОСОБА_3 є все необхідне для нормального розвитку та життя дитини. У їхнього сина в будинку є дитяча кімната, іграшки, куточок для дитини, дитина доглянута, часто за дитиною здійснює догляд його мама.

ОСОБА_1 на даний час та від моменту народження їхнього сина ОСОБА_4 ніде не працює, стабільного доходу не отримує.

Апелянт вважає, що позовна вимога про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Оскільки, вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суд має враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування, складений згідно з вимогами чинного законодавства.

Просить скасувати рішення та у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

ОСОБА_2 та третя особа: Служба у справах дітей Бурштинської міської ради справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник третьої особи: Служби у справах дітей Бурштинської міської ради в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час і місце слухання справи.

Служба у справах дітей Бурштинської міської ради подала клопотання про розгляд справи без участі їхнього представника.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, який заперечив вимоги апеляційної скарги, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 08 лютого 2020 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , яке видане повторно 11 червня 2021 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (а. с. 10).

Від цього шлюбу є неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 8).

Відповідно до копії рішення виконавчого комітету Бурштинської міської ради від 23 грудня 2021 року № 250 про визначення місця проживання малолітньої дитини комісія з питань захисту прав дитини вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю - ОСОБА_1 (а. с. 73). При цьому на відповідному засіданні комісії відповідач заперечив щодо визначення місця проживання сина з матір`ю. Натомість позивачка вказала, що ОСОБА_2 працює на роботі протягом 5 днів на тиждень і не має можливості об`єктивно забезпечити належний догляд і батьківську турботу дитині.

Відповідно до змісту позову спільне життя з відповідачем не склалося. Шлюбні відносини фактично припинені. Сторони разом не проживають. Син проживає з позивачкою. Шлюб носить формальний характер. Подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки та є недоцільним, позивачка позовні вимоги підтримує та наполягає на розірванні шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.

Судом першої інстанції було надано сторонам у справі строк для примирення, проте примирення між сторонами не відбулося.

Задовольняючи позов в частині розірвання шлюбу, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що причини, які спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, що має істотне значення.

Встановлено, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини і після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.

Доводи апелянта про можливість для сторін зберегти шлюб не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції надавався строк для примирення. Крім того, з часу відкриття апеляційного провадження у цій справі минуло біля чотирьох місяців і у сторін була можливість для примирення, однак відповідач будь-яких доказів щодо вжиття ним заходів для збереження шлюбу не надав.

Апеляційний суд погоджується з тим, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини і після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін.

Щодо вимоги про визначення місця проживання дитини, то відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.

За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

Вирішуючи спір в частині визначення місця проживання малолітньої дитини, суд врахував вік дитини, якій немає ще двох років, а також те, що ОСОБА_1 перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною, тоді як відповідач працює і немає можливості постійно здійснювати догляд за дитиною.

Відповідач не довів, що проживання дворічної дитини з ним відповідатиме найкращим інтересам дитини з огляду на те, що дитина продовжує і на час апеляційного розгляду проживати з матір`ю і забезпечена відповідними і належними умовами для її розвитку. Дані про неналежне виховання дитини матір`ю апелянт не надав.

Суд надав правову оцінку висновку Служби у справах дітей Бурштинської міської ради Івано-Франківської області і прийшов обґрунтованого висновку, що проживання сина ОСОБА_3 з матір`ю відповідатиме як найкращим інтересам дитини.

Колегія суддів вважає, що при ухваленні рішення та визначенні місця проживання дитини, суд першої інстанції врахував, вік дитини, також те що ОСОБА_1 перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною, тоді як відповідач працює і немає можливості постійно здійснювати догляд за дитиною.

Відповідною судовою практикою Верховного Суду щодо визначення місця проживання дитини визначено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, тому передусім мають бути визначені та враховані інтереси дитини з огляду на об`єктивні обставини спору, а вже потім права батьків.

В результаті дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визначення місця проживання дитини. З такими доводами погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Доводи апелянта про те, що служба у справах дітей Бурштинської міської ради зобов`язана була здійснити обстеження умов проживання обох батьків, а суд першої інстанції не мав права брати до уваги рішення виконавчого комітету Бурштинської міської ради від 23 грудня 2021 року № 250, так як це рішення прийнято з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи є необґрунтованими.

Щодо вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь витрат на правову допомогу, суд зазначив, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Крім цього, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св 19).

Також, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124 св 20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

З матеріалів справи вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу підтверджуються ордером, свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю від 11 вересня 2020 року, договором про надання правової допомоги від 27 жовтня 2021 року між позивачкою ОСОБА_1 та адвокаткою Шевчук-Філімон Н. М. та квитанцією від 27 жовтня 2021 року № 1 про оплату 1 000 грн за надання професійної правничої допомоги та складання позовної заяви (а. с. 11-14). Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат на правничу допомогу у розмірі 1 000 грн.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи і вимогам закону та з такими погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, а доводи апелянта не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі. Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування чи зміни з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду від 12 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: І.О. Максюта

В.Д. Фединяк