г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/1629/22
Номер провадження 2/213/1183/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2022 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Попова В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу №213/1629/22 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частки заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви.

Позивач працює помічником машиніста електровоза у структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» (ТЧ-2) регіональній філії «Придніпровська залізниця»АТ «Українська залізниця». В період з 06.05.2021 по 30.05.2021 та з 14.12.2021 по 09.01.2022 позивачу надавалася щорічна тарифна відпустка, і відповідно до Колективного договору на 2011-2012 роки, який діє до цього часу, підприємство повинне було виплатити йому матеріальну допомогу на оздоровлення, у розмірі, не меншому мінімальної заробітної платні по Україні на момент виплати допомоги.

Однак, відповідачем при наданні позивачу відпустки в період з 06.05.2021 по 30.05.2021 матеріальна допомога на оздоровлення не виплачувалась, а в період з 14.12.2021 по 09.01.2022 була виплачена лише частково в розмірі 4540,00 грн. Тобто відповідач не доплатив йому 7960,00 грн. (6000 + 6500 4540),яку позивач просить стягнути з відповідача.

Як на доказ дати обізнаності про порушення свого права у липні 2022 року позивач посилається на запит керівника первинної профспілкової організації до начальника депо від 04.07.202 та супровідний лист останнього про надання розрахункових листів від 11.07.2022.

Стислий виклад заперечень відповідача.

Відповідач вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Посилається на те, що спір між сторонами виник з виконання умов колективного договору, угоди або окремих їх положень, тобто спір є колективним трудовим спором, вирішення якого в судовому порядку законодавством не передбачено, це спір непозовного провадження, до якогозастосовується примирно-третейський порядок вирішення, правовий механізм якого визначено Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)». Крім того, зазначає, що відповідно до п.п. 3, 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016 (далі Закон № 1774-УІІІ), мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, передбачених колективним договором усіх рівнів, а застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

У зв`язку з чим правлінням ПАТ «Укрзалізниця» та Профспілкою залізничників і транспортних будівельників України 29.03.2017 постановлено застосовувати з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом».

Незважаючи на те, що до теперішнього часу відповідних змін до колективного договору не вносилось, відповідач вважає, що необхідно керуватися Законом, а тому позивач не має права вимагати виплат, які йому суперечать, оскільки в п.5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1774-УІІІ від 06.12.2016 чітко зазначено, що до внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

Підстави для зазначення в позовних вимогах про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік в розмірі 6500 грн. взагалі відсутні, так як відсутня підставність їх заявлення, а саме відсутність безпідставної відмови відповідача від сплати.

Також відповідач просив залишити позовну заяву без руху у зв`язку із несплатою позивачем судового збору.

Окрім того, вважає, що матеріальна допомогана оздоровлення не є основною чи додатковою заробітною платою, тобто винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, і не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст.2 Закону України «Про оплату праці», а є додатковою соціальною гарантією, а тому позивач пропустив строк звернення з позовом до суду, який відповідно до ст.233 КЗпП України становить три місяці, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Процесуальні дії у справі. Заяви, клопотання.

03.08.2022 позовна заява отримана судом.

08.08.2022 позовна заява залишена без руху.

16.08.2022 від позивача надійшла уточнена позовна заява.

19.08.2022 позовна заява прийнята до розгляду; провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

26.09.2022 відповідач скористався правом надання відзиву на позов.

Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались.

Інших заяв та клопотань від сторін не надходило.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Позивач працює помічникоммашиніста електровоза в структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» (ТЧ-2 Кривий Ріг) регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», що не заперечується відповідачем.

З 06.05.2021 року по 30.05.2021 року та з 14.12.2021 року по 09.01.2022 року позивач перебував у щорічних тарифних відпустках.

Відповідно до п.3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за №60/11 від 24.10.2011 року, адміністрація зобов`язується при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальною тривалістю не менше її половини, незалежно від періоду її надання, виплачувати за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 40 відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

06.05.2021 року та 10.12.2021 року позивач написав заяви на ім`я начальника Криворізького локомотивного депо про виплату йому допомоги на оздоровлення в зв`язку із щорічною відпусткою відповідно до п.3.1.5 Колективного договору.

Згідно з розрахунковим листом у грудні 2021 року позивачу була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 4540,00 грн., яка, як він вважає, виплачена не в повному обсязі, а до відпустки, яка надавалася у травні 2021 року, допомогу виплачено не було. Доказів на підтвердження нарахування та невиплати допомоги на оздоровлення у травні 2021 рокупозивачем не надано.

Зміст спірних правовідносин.

Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють трудові відносини.

Норми права, які застосовує суд, та мотиви їх застосування.

Статтею 22 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст.22 цього Закону - суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. До структури заробітної плати входить: основна та додаткова заробітна плата, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч.3 ст.2).

Згідно зі ст.10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст.13 КЗпП України та ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Відповідно до ст.18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Статтею 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Аналогічний порядок внесення змін до колективного договору передбачено п.1.4 наданого позивачем Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за №60/11 від 24.10.2011 року.

Зокрема, згідно з п.1.4, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші - на конференції трудового депо.

Відповідно до ч.2 ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно з частиною другою цієї статті, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

За нормою ст.9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» встановлено мінімальну заробітну плату у 2021 році: у місячному розмірі: з 1 січня - 6000 гривень, з 1 грудня - 6500 гривень.

Відповідно до ст.7 цього Закону, прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, встановлений на 1 січня 2021 року - 2189 гривень, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, із розміру, встановленого на 1 січня календарного року, в тому числі у грудні 2021 року становив 1751,20 грн.

Частиною 1 ст.233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Висновок суду.

Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом встановлено наступне.

Крім копії колективного договору, позивачем на підтвердження позовних вимог надано дві заяви про виплату йому матеріальної допомоги на оздоровлення у зв`язку із щорічними відпустками у травні 2021 року та у грудні 2021 року, а також розрахунок заробітної плати за грудень 2021 року, згідно з яким розмір матеріальної допомоги становить 4540,00 грн.

Інших доказів, в тому числі щодо не нарахування (невиплати) допомоги на оздоровлення у зв`язку із відпусткою у травні 2021 року, позивачем суду не надано.

Водночас, Відповідачем також не надано доказів про прийняття 31.03.2017 року спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. №Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосовування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом».

Суд не погоджується з доводами відповідача в тій частині, що заявлений спір є колективним трудовим спором і не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки ознак такого спору зі змісту встановлених судом правовідносин між сторонами, не встановлено. Жодних колективних вимог позивачем, як працівником АТ «Українська залізниця» не висувається, а тому твердження відповідача про наявність колективного трудового спору (конфлікту) є неспроможними.

Не можна погодитись й з посиланнями відповідача на положення ст.ст.203, 215 ЦК України, як на підставу для визнання недійсним колективного договору, як такого, що суперечить умовам пункту 5 Розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII.

При цьому суд враховує практику Верховного Суду. Так, ВС України в своїй Постанові від 24.06.2015 по справі №6-530цс15 дійшов висновку, що відповідно до ст.21 КЗпПУ предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об`єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема ст.ст.3, 7, 9, 44, 91 цього Кодексу) положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв`язку з укладенням трудового договору (контракту). Верховний Суд зазначив, що при наявності між сторонами трудових правовідносин, які регулюються нормами трудового й спеціального законодавства, укладений трудовий договір не є правочином у розумінні ст.202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203,215 цього Кодексу і загальні вимоги щодо чинності правочину, та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину. Подібного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 757/49315/16-ц (провадження № 61-28768св18).

Щодо позовних вимог про стягнення недоплаченої суми допомоги на оздоровлення.

Суд вважає, що прийняття Закону України № 1774-УІІІ не створює юридичних наслідків та перешкод для застосування п.3.1.5 Колективного договору в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається виключно Колективним договором.

При цьому, суд враховує, що нормою ст.58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, і приходить до висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований договорами про працю до прийняття цих Законів, не мають зворотньої сили.

Твердження ж відповідача про те, що, після набрання чинності Законом № 1774-VIII, фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилась лише розрахункова величина, судом не приймаються, оскільки вказані зміни потягли зміну реального розміру матеріальної допомоги.

Тобто, суд вважає, що до внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, мають застосовуватися умови колективного договору.

Приймаючи до уваги, що п. 3.1.5. Колективного договору визначено, і те, що позивачем надано суду докази нарахування і виплати йому допомоги на оздоровлення у грудні 2021 року у розмірі 4540,00 грн., суд вважає за необхідне при визначенні розміру недоплаченої частини такої допомоги виходити з розміру мінімальної заробітної плати по Україні, встановленої на 1 грудня 2021 року у розмірі 6500,00 грн., і погоджується з наведеним позивачем розрахунком, згідно з яким при виході у відпустку у грудні 2021 року він не доотримав 1960,00 грн. (6500,00 грн. 4540,00 грн.). Саме ця сума підлягає до стягнення з відповідача, оскільки, як зазначалось вище, доказів нарахування та невиплати допомоги на оздоровлення у травні 2021 року позивачем не надано навіть після залишення позовної заяви без руху. В інформації структурного підрозділу відповідача на запит голови профспілкової організації, яку позивач надав суду в якості доказу дати обізнаності про порушення свого права, також йдеться лише про 1 (один) розрахунковий листок. Тому у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення допомоги за відпустку, що надавалася позивачу у травні 2021року, оскільки згідно зі ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та на підставі доказів, поданих учасниками справи.

При цьому суд не може зазначити у своєму рішенні про те, що сума 1960,00 грн. не була доплачена саме за відпустку 2022 року, як просить позивач, оскільки матеріали справи не містять наказів про відпустки, а із наданих позивачем доказів (заяв, довідок, запитів, інформацій) не можливо встановити, за який період надавалися ці відпустки.

Щодо залишення позовної заяви без руху і застосування строків позовної давності.

Суд не погоджується з тим, що допомога на оздоровлення не є заробітною платою, як зазначає відповідач в заяві про застосування до позовних вимог ОСОБА_1 строків позовної давності та у клопотанні про залишення позовної заяви без руху у зв`язку з несплатою позивачем судового збору. При цьому суд керується наступним.

За змістом ст.2 Закону України «Про оплату праці», до складу заробітної плати крім основної та додаткової, входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Матеріальна допомога на оздоровлення, що надається до щорічної відпустки, є систематичною матеріальною допомогою. Це визначає пункт 2.3.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Госкомстату від 13.01.2004 № 5. Таку допомогу виплачують робітникам певних категорій: на оздоровлення; через екологічний стан регіону. Матеріальна допомога на оздоровлення належить до заохочувальних та компенсаційних виплат, що належать до фонду оплати праці.

Аналіз наведених положень законодавства дає суду підстави дійти висновку про те, що матеріальна допомога входить до структури заробітної плати, що є підставою для звільнення позивача від сплати судового збору та відмови у задоволенні клопотання представника відповідача про застосування до позовних вимог строку позовної давності.

Вказане узгоджується з правовою позицією (щодо звільнення позивача сплати судового збору ), викладену у постановах Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 760/14696/16-ц та 10.02.2021 у справі № 143/179/19, та у постанові ВСУ від 26.10.2016 у справі № 6-1395цс16, (щодо строків звернення до суду), згідно з якою звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, не обмежується будь-яким строком.

Отже, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн., оскільки позивач від його сплати звільнений.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 10, 12, 19, 23, 76-81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 274, 279, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму недоплаченої заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) у розмірі 1960,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 .

Відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця», , юридична адреса: м. Київ, вул. ЕЖИ ГЕДРОЙЦЯ, 5.

Повне судове рішення складено 17 жовтня 2022 року.

Головуючий суддя В.В. Попов