Справа № 127/6494/21
Провадження № 22-ц/801/224/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2022 рокуСправа № 127/6494/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Якименко М.М., секретар Цибульська І.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2021 року, ухвалене суддею Вохміновою О.С. в м.Вінниці, повне рішення складено 18 листопада 2021 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору та похідних договорів припиненими,

встановив:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати припиненими кредитний договір №SAMDN3148 від 06.12.2014, укладений між ним та АК КБ «ПриватБанк», та похідні від даного кредитного договору - угоду №SAMDN3645 від 10.08.2011 та угоду №SAMDN6865 від 13.04.2015.

В обґрунтування позову зазначив, що 06.12.2014 між сторонами було укладено кредитний договір № SAMDN3148.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.12.2016 №127/10212/16-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 27 284,83 грн. та судовий збір у розмірі 1 378, 00 грн.

Постановою державного виконавця №56551957 від 01.07.2020 було закінчене виконання виконавчого листа у згаданій справі у зв`язку зі сплатою боржником ОСОБА_1 заборгованості, виконавчого збору та судових витрат.

Похідними від кредитного договору є угода №SAMDN3645 від 10.08.2011 та угода №SAMDN6865 від 13.04.2015.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, однак, АТ КБ «ПриватБанк» продовжує нараховувати заборгованість за кредитним договором.

Вказує, що він не підписував Умови та Правила надання банківських послуг, згідно з якими АТ КБ «ПриватБанк» може самостійно встановлювати та змінювати кредитний ліміт та умови кредитування, які є додатком до підписаної ним анкети-заяви.

Позивач не підписував витяг із Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна», тому вважає, що Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», а також витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна» не можна вважати складовими частинами укладеного між позивачем та банком кредитного договору.

В підписаній ним анкеті-заяві не зазначена процентна ставка, а також відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання. При укладенні договору з позивачем банк не дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про умови кредитування та узгодження із споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2021 року у даній справі відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким визнати припиненими грошові зобов`язання за кредитним договором №SAMDN3148 від 06.12.2014, укладений між ним та АК КБ «ПриватБанк», та похідними від даного кредитного договору - угоду №SAMDN3645 від 10.08.2011 та угоду №SAMDN6865 від 13.04.2015. Також просить стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 грн.

В скарзі зазначає, що судом не було здійснено всебічного та повного вивчення матеріалів справи, у зв`язку з чим ухвалено необґрунтоване рішення; незрозумілим є висновок суду щодо відмови в задоволенні позовної заяви, оскільки фактичні обставини справи відповідають положенням законодавства, яке застосовано судом.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач не звернувся до відповідача із заявою про припинення дії договору від 06.12.2014, то дія договору продовжилась, а отже продовжились його зобов`язання, а відтак позивач не довів факт повного припинення зобов`язання перед відповідачем, який нараховував відсотки за користування кредитом. Крім того, суд вказав, що у зв`язку з простроченням грошового зобов`язання по кредиту боржник несе відповідальність за ст. 625 ЦК України. Також суд прийшов до висновку про недоведеність позивачем тієї обставини, що угоди від 10.08.2011 і від 13.04.2015 є похідними від угоди від 06.12.2014.

Колегія суддів частково не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки такі висновки суперечать фактичним обставинам у справі і в деякій мірі є суперечливими.

Встановлено, що 06.12.2014 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт.

Дана угода була укладена з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору №SAMDN6339 від 06.02.2013, шляхом надання ОСОБА_1 строкового кредиту у розмірі 14 246,90 грн. на 24 місяці - з 06.12.2014 по 31.12.2016, і було встановлено кредитну лінію на платіжну карту в сумі 14 246,90 грн в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів в розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту.

Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом в розмірі 712,91 грн для погашення заборгованості по кредиту.

ОСОБА_1 в угоді підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості разом із запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та банком Кредитний договір (а.с.17-39).

В матеріалах даної цивільної справи міститься копія заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12.12.2016 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Генеральною угодою від 06.12.2014.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22.02.2022, з метою встановлення правових підстав вимог позову у тій справі, була витребувана цивільна справа, у якій було ухвалене згадане заочне рішення.

З матеріалів витребуваної цивільної справи №127/10212/16-ц встановлено, що 16.05.2016 ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яка виникла у ОСОБА_1 у зв`язку з неналежним виконанням умов Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 06.12.2014.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.12.2016 (набрало законної сили 23.12.2016) стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість в розмірі 27 284,83 грн, яка складається з наступного: 14 246,90 грн - заборгованість за кредитом; 3 514,84 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 7 978,18 грн - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 1 544,91 грн - штраф (фіксована частина) та судовий збір - 1 378, 00 грн.

Дослідивши зміст позовної заяви у цій справі колегією суддів встановлено, що Банк звернувся до ОСОБА_1 з такими вимогами на підставі норм ЦК України, що регламентують кредитні правовідносини, зокрема і на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, в якій говориться, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до згаданих умов Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості ОСОБА_1 повинен погашати заборгованість щомісячними платежами, і коли останній порушив умови договору, банк на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України звернувся з позовом до суду з вимогами про дострокове повернення всієї заборгованості.

Такими діями банк (кредитор) на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, отже, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі (стала практика Верховного Суду).

Суд першої інстанції в рішенні вказав ч. 2 ст. 1050 ЦК України, однак, не застосував її до спірних правовідносин, і прийшов до хибного висновку, що кредитний договір (Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості) продовжив свою дію, так як позичальник, всупереч пунктам договору, не подав банку заяву про його припинення.

На переконання колегії суддів, строк дії договору закінчився в день звернення банку до суду з позовом до ОСОБА_1 про дострокове повернення тіла кредиту та нарахованих відсотків разом з пенею в 2016 році.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої, п`ятої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Отже, рішення суду про стягнення грошових коштів породжує грошове зобов`язання між боржником та стягувачем (постанова ВС від 04 листопада 2021 року у справі № 680/24144/20)

Відповідно до постанови державного виконавця Центрального відділу ДВС у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Кулявцева О.С. про закінчення виконавчого провадження від 01.07.2020 у ВП №56551957, виконавче провадження з виконання виконавчого листа №127/10212/16-ц від 02.03.2017 у зв`язку із сплатою заборгованості, виконавчого збору та витрат закінчено (а.с.12).

Факт сплати підтверджується квитанцією АТ «Таскомбанк» №ПН1331302 від 30.06.2020 про сплату боргу у розмірі 30 497,80 грн (а.с.13).

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи, що ОСОБА_1 погасив всю заборгованість перед банком за рішенням суду, проти чого не заперечував банк, апеляційний суд вважає, що зобов`язання за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості від 06.12.2014 припинилось внаслідок його виконання.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні вимоги про припинення договору керувався ст. 625 ЦК України, якою встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема передбачені ст. 611, 625 ЦК України.

В даній справі до спірних правовідносин неможливо застосовувати ст. 625 ЦК України як підставу для відмови в задоволенні такої вимоги, адже договірні зобов`язання ОСОБА_1 по тілу кредиту, відсоткам та договірним штрафним санкціям припинилось через виконання їх, а умови ст.625 ЦК України - це зобов`язання (в разі їх наявності), які базуються на нормі закону.

Право кредитодавця на отримання від позичальника штрафних санкцій, які передбачені законом, не може протистояти договірним зобов`язанням, які виконані в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог про припинення похідних від Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості договорів, адже наявність таких не доведена при розгляді цієї справи, а за відсутності цих договорів не можливо встановити правовідносини, які виникли між сторонами на підставі них.

На підставі довідки банку від 03.02.2021 (а.с.14), в якій згадуються угоди від 10.08.2011 та від 13.04.2015 з номерами цих угод, не можна стверджувати про фактичну наявність цих договорів, і не можна стверджувати, що вони є похідними від Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості.

Окрім іншого, апеляційний суд звертає увагу, що позивач просить визнати припиненим кредитний договір № SAMDN 0433148 від 06.12.2014, однак ця вимога в такому формулюванні (редакції) не може бути задоволена.

По-перше, апеляційний суд вважає, що такого способу захисту порушеного права як визнання припиненим кредитного договору нормами ЦК України не передбачено. Глава 50 ЦК України містить норми права, які регламентують припинення зобов`язання та наслідки припинення їх. Нормами ЦК України взагалі не передбачено поняття «припинення договору».

Однак, це не може бути самостійною підставою для відмови в задоволенні такої вимоги, адже одним із основних принципів цивільного судочинства є верховенство права і, дослідивши практику Верховного суду у справах з аналогічними правовідносинами, вбачається, що Верховний Суд не акцентував увагу у тих справах на неналежний спосіб захисту обраний позивачем (визнання припиненим договору), і залишав в силі судові рішення судів попередніх інстанцій, які розглядали справи з такими вимогами і визнавали припиненими договори.

Тому, враховуючи вищезгадані норми ЦК України та судову практику Верховного Суду апеляційний суд вважає, що слід задовольнити цю вимогу позову в інший спосіб - шляхом визнання припиненими зобов`язання за Генеральною угодою реструктуризації заборгованості від 06.12.2014.

По-друге, з копії Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості вбачається, що вона не містить номера договору. Про угоду під таким номером від 06.12.2014 згадується в довідці банку, яка складена у незрозумілій формі, з якої можна лише припустити, що Генеральна угода від 06.12.2014 має такий номер, але на припущеннях рішення суду не може базуватись. При розгляді цієї справи встановлено, що позивач просить визнати припиненою саме Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості від 06.12.2014 (б/н), тому в резолютивній частині слід зазначити назву та дату договору, укладеного між банком та позивачем, який останній просить визнати припиненим.

Відповідно до п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є : неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання припиненим кредитного договору від 06 грудня 2014 року слід скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення про часткове задоволення цієї вимоги. У решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 908 гривень та за подання апеляційної скарги в розмірі 1 362 гривні.

Крім того, в позовній заяві ОСОБА_1 просив стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 8 000 гривень.

На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем до позовної заяви було додано ордер серії АІ №1095863 від 12.03.2021, квитанцію до прибуткового касового ордера №б/н від 21.05.2020 на суму 8 000 грн та розрахунок витрат на правову допомогу на суму 8 000 грн.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути наданні договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Надання доказів про факт та розмір витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Велика Палата Верховного суду у своїй постанові від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 прийшла до висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

В матеріалах справи відсутній договір про надання правової допомоги, посилання на яке міститься в розрахунку витрат на правову допомогу та квитанції до прибуткового касового ордера, з якого можливо було б встановити узгоджений між ОСОБА_1 та адвокатом Покоєвичем А.О. механізм розрахунку гонорару.

Крім того, розрахунок витрат на правову допомогу, який містить опис виконаних робіт, не містить підпису ОСОБА_1 , тобто не можливо стверджувати, що позивач погодив з представником вартість наданих послуг.

Відтак, виявляється неможливим встановити будь-які умови договору, зокрема, щодо порядку визначення вартості та оплати наданих послуг за ведення відповідної судової справи (почасова оплата, фіксована сума тощо), а також встановлений договором обсяг повноважень адвоката у справі, у якій надається правнича допомога, порядок прийняття-передачі наданих послуг тощо.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що підстав для стягнення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції не має.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2021 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання припиненим кредитного договору від 06 грудня 2014 року скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким цю вимогу позову задовольнити частково.

Визнати припиненими зобов`язання ОСОБА_1 за договором «Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання послуг продукта кредитних карт» від 06 грудня 2014 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь держави судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень та за подання апеляційної скарги в розмірі 1 362 (одна тисяча триста шістдесят дві) гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 березня 2022 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко