Справа № 490/624/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2022 р. м.Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва

у складі: головуючого судді Чулуп О.С.

при секретарі Ребрина Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаїв цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області

про визнання рішення незаконним, поновлення на роботі

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до відповідача в якому просить:

визнати незаконним та скасувати наказ №179-П від 10 листопада 2021р. уповноваженої особи Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області про звільнення ОСОБА_1 ;

поновити ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області з 15 листопада 2021р.;

стягнути з Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення 15 листопада 2021р. по час поновлення на роботі.

В обгрунтування позову позивач посилається на те, що 19 травня 2020р. він був прийнятий на посаду провідного юрисконсульта Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області . Позивач вказує, що починаючи з 19 травня та до звільнення 15 листопада 2021р. він систематично доводив до керівництва відповідача про необхідність виконання тимчасових рекомендацій щодо організації протиепідемічних заходів при здійсненні дозволених видів діяльності, які передбачають приймання відвідувачів в офісних приміщеннях на період карантину у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19). Позивач вказує, що на його думку, відповідач не виконав вимоги діючого законодавства щодо організації протиепідемічних заходів, що змусило позивача подати заяву про звільнення. Тобто, позивач вказує, що заява на звільнення написана ним та зареєстрована канцелярією відповідача 09 листопада 2021р. під примусом через недотримання роботодавцем умов для праці позивача.

В подальшому позивач доповнив підстави свого позову та вказав, що уже після подання вранці 9 листопада 2021р. заяви про звільнення за власним бажанням, позивач у робочий час після обіду подав відповідачу заяву про відкликання своєї заяви про звільнення за власним бажанням, і про ці обставини відомо заступнику начальника Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області Пундик Є.М. За таких обставин позивача вважає звільнення його з роботи без його волевиявлення, а тому вважає його незаконним, та змушений був звернутись до суду.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав. Позивач в останніх декілька судових засідань не з`явився, надав заяву в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач позов не визнав. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, зазначив що позов є необгрунтованим та не підлягає задоволенню з підстав наведених у відзиві. Представник відповідача вказав, зокрема, що відповідачем вживались всі передбачені законодавством України заходи з організації проти епідемічних заходів при прийманні відвідувачів в офісних приміщеннях на період карантину у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19), а тому загроза здоров`ю ОСОБА_1 та здоров`я оточуючих його людей відсутня. Окрім того, представник відповідача зазначив, що заява позивача про звільнення датується 09.11.2021р. в якій останній просить звільнити його з 15.11.2021р. Звільнення ж позивача відбулось на підставі наказу від 10.11.2021р. і вдень про який просив позивач -- з 15.11.2021р. В цей же день позивача було ознайомлено з цим наказом, видано його копію та оригінал трудової книжки. Представник відповідача також вказав, що заява ОСОБА_1 про відкликання заяви про звільнення за власним бажання була вперше подана відповідачу 12.07.2022р. У своїх запереченнях від 19.09.2022р. представник відповідача зазначив, що жодних доказів, які б підтверджували передачу уповноваженій особі відповідача заяви ОСОБА_1 про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням від 09.11.2021р. ОСОБА_1 - не надано.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 36 КЗпП України визначено підстави припинення трудового договору, пунктом 4 якої передбачено, що підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

За змістом статті 38 КЗпП України сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що роботодавець, при звільненні за статтею 38 КЗпП України, вправі звільнити працівника із займаної посади на його прохання раніше двотижневого строку, без зазначення причин, але з зазначенням дати звільнення.

Отже, визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та роботодавцем з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

Судом досліджено заяву ОСОБА_1 від 09.11.2021р. про звільнення за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КзПП України. В поданій заяві позивач просить його звільнити з 15.11.2021р..

Судом досліджено наказ Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області (надалі-РОВР у Миколаївській області) № 179-ІІ від 10.11.2021р. згідно якого ОСОБА_1 звільнено з посади провідного юрисконсульта служби правового забезпечення з 15.11.2021р. за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Наказ містить відмітку про ознайомлення ОСОБА_2 з наказом 15.11.2021р.

Так, позивач вказує, що він був змушений звільнитись через недотримання відповідачем норм законодавства щодо протиепідемічних заходів на період карантину у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснила суду, що працює в РОВР у Миколаївській області на посаді інженера з охорони праці. Щодо заходів, які проводились під час спалаху корона вірусної хвороби(COVID-19) в місті, то свідок вказала, що була розроблена інструкція з виконання роботи в умовах корона вірусної хвороби. Працівникам видавались маски, проводились вологі прибирання кабінетів. Робочі столи були на достатній відстані один від одного. Також проводився температурний скринінг працівників офісу, при перевищені показника 37.2 працівників відправляли до лікаря. Свідок вказала, що майже всі працівники працювали дистанційно. ОСОБА_1 щодо недотримання проти корона вірусних заходів до свідка не звертався.

Судом досліджено наказ начальника Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області О.Хлань №14 від 17.03.2020р. згідно якого з 17.03.2020р. по 31.03.2020р. запроваджено дистанційний режим роботи працівників РОВР у Миколаївській області, скасовано проведення масових заходів та особистого прийому громадян.

Судом досліджено наказ начальника Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області О.Хлань № 17 від 25.03.2020 р., наказ № 27 від 22.04.2020р., наказ № 28 від 12.05.2020р. яким продовжувались дистанційні режими роботи працівників РОВР у Миколаївській області з 17 березня по 24 квітня 2020р., з 22 квітня 2020р. по 11 травня 2020р., з 11 травня 2020 р. по 22 травня 2020р.

Судом досліджено наказ заступника начальника Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області Д.Румика №20 від 26.05.2020р., яким припинено дистанційну роботу працівників РОВР у Миколаївській області та наказано при виході працівників на робочі місця забезпечити дотримання санітарних та епідеміологічних вимог, визначених Законом України «Про захист населення від інфекційний хвороб».

Судом досліджено наказ в.о.начальника Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області А.Грищенко №94 від 25.10.2021р., яким скасовано проведення масових заходів та особистого прийому громадян та запроваджено з 26.10.2021р. частково дистанційний режим роботи працівників РОВР у Миколаївській області.

Таким чином з пояснень свідка та матеріалів справи вбачається, що відповідачем вживались протиепідемічні заходи у зв`язку з поширенням корона вірусною хворобою.

Cтосовно доводів позивача про те, що ним було відкликано заяву про звільнення, то судом встановлено наступні обставини.

Cудом досліджено заяву ОСОБА_1 від 08.10.2021р. про надання щорічної основної відпустки з 12 жовтня 2021р. на 31 календарний день.

Судом досліджено наказ в.о.начальника Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області Д.Румика № 193-В від 08.10.2021р. яким ОСОБА_1 надано щорічну основну відпустку тривалістю 31 календарний день з 12.10.2021р. по 12.11.2021р.

Судом досліджено витяг із табелю за жовтень 2021р. та листопад 2021р. з якого вбачається, що ОСОБА_1 був перебував у відпустці з 12.10.2021р. по 18.10.2021р. та був відсутній на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю з 19.10.2021р. по 05.11.2021р.

Судом досліджено заяву ОСОБА_1 від 09.11.2021р. про відкликання заяви про звільнення від 09.11.2021р. Заява містить відмітку про час подання заяви, час зазначено 14 год. 28 хв. (а.с.83).

Судом досліджено заяву ОСОБА_1 від 11.07.2022р. до РОВР у Миколаївській області в якій зазначив, що станом на 11.07.2022р. ним не отримано відповідь від відповідача щодо розгляду його заяви про звільнення від 09.11.2021р. (вхідний № 988) та заяви про відкликання заяви про звільнення від 09.11.2021р. Заява містить вказівку позивача на час (годину) подання заяви про відкликання заяви про звільнення, час подання - о 14 год. 28 хв. 09.11.2021р. (а.с.81)

Судом досліджено журнал реєстрації вхідної кореспонденції від 04.01.2021р. з якого вбачається, що 09.11.2021р. зареєстрована заява №988 ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням. В даному журналі відомості про реєстрацію заяви ОСОБА_1 про відкликання заяви про звільнення від 09.11.2021р. відсутні.

Судом досліджено журнал реєстрації запитів на отримання публічної інформації (за період з 06.07.2021р. по 11.02.2022р.), журнал реєстрації пропозицій, заяв і скарг громадян (за період з 15.04.2021р. по 09.02.2022р.) з яких вбачається, що відомості про реєстрацію заяви ОСОБА_1 про відкликання заяви про звільнення від 09.11.2021р. відсутні.

Судом досліджено книгу обліку руху трудових книжок та вкладників до них РОВР у Миколаївській області від 01.01.1989р. з якої вбачається, що ОСОБА_1 15.11.2021р. було отримано трудову книжку на підставі наказу про звільнення № 179П від 10.11.2021р. В книзі, в місці запису відомостей про факт видачі позивачу трудової книжки відсутні будь-які застереження, пояснення позивача, зокрема і щодо його незаконного звільнення, чи щодо подачі ним заяви про відкликання заяви про звільнення.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив суду, що працює заступником керівника РОВР у Миколаївській області. Щодо заяви ОСОБА_1 про відкликання заяви про звільнення то свідок зазначив, що позивач у робочий час після обіду в приміщенні приймальні керівника офісу усно проінформував його (свідка ОСОБА_4 ) про заяву про відкликання заяви про звільнення. Після чого ОСОБА_1 направився в сторону кабінету керівника РОВР у Миколаївській області. Саму ж заяву та її зміст свідок не бачив.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила суду, що працює в РОВР у Миколаївській області та зазначила, що про той факт, що ОСОБА_1 було відкликано заяву про звільнення їй нічого не відомо.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив суду, що в листопаді 2021р. виконував обов`язки керівника Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області. Свідок ОСОБА_6 зазначив, що зранку 09 листопада 2021р. до нього підійшов ОСОБА_1 та віддав заяву про звільнення за власним бажанням. Заяву про відкликання заяви про звільнення позивач йому не надавав.

Свідок вказав, що в цей день в офісі він був десь приблизно до 12год.30хв., і близько 12год.30хв. він на службовому автомобілі поїхав на нараду до Миколаївської обласної державної адміністрації. Нарада тривала з 13год. до 16год.30 хв. Після наради свідок поїхав додому, і до офісу вже не заїжджав. Після цього дня він бачив ОСОБА_1 в офісі аж 15 листопада 2021р., коли останній забирав трудову книжку. Свідок також вказав, що до нього ОСОБА_1 із заявами щодо недотримання відповідачем проти епідемічних заходів у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19) не звертався, та із повідомленням (заявою) про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням позивач до нього не звертався.

Судом досліджено скриншот з веб-сайту Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області з якого вбачається, що ОСОБА_6 приймав участь у нараді в Миколаївській обласній державній адміністрації, яка відбулась 09 листопада 2021р. о 13 год. 00 хв.

Судом досліджено подорожній лист АСК №002929 від 09.11.2021р. згідно якого службовий легковий автомобіль марки ланос з водієм ОСОБА_7 вибув у розпорядження РОВР з 07год.30ха. до 17год.

Судом досліджено пояснення позивача(датовані 17.02.2021р., а.с.27), де позивач вказує, що наказ про звільнення відповідачем виданий 10 листопада 2021р., але йому було повідомлено усно, що рішення за заявою позивача не прийняте та останній має продовжувати виконувати посадові обов`язки. Позивач вказує, що лише 15 листопада 2021р. він був ознайомлений з наказом відповідача ( від 10.11.2021р.) про звільнення його з роботи з 15 листопада 2021р., що позбавило його можливості відкликати свою заяву про звільнення.

Тобто,сам позивач вказує, що до 15.11.2021р. до моменту ознайомлення його з наказом про звільнення, ним(позивачем) таку заяву написано не було, з тих мотивів, що позивач помилково сприймав дії відповідача щодо дати видачі(прийняття) наказу.

Отже, судом встановлено, що позивач підставою свого позову в частині основної вимоги - визнання наказу про звільнення позивача незаконним та про поновлення позивача на роботі - вказує на написання заяви про звільнення за власним бажанням під примусом через недотримання відповідачем законодавства щодо умов праці позивача, а також на іншу підставу - відсутність волевиявлення позивача щодо звільнення його з роботи за власним бажанням.

Судом встановлено, що відповідачем у 2020-2021 роках вживались протиепідемічні заходи щодо недопущення поширення корона вірусної хвороби за місцем праці позивача, тому доводи позивача щодо написання під примусом заяви про звільнення через недотримання відповідачем законодавства щодо умов праці позивача не знайшли свого підтвердження.

Щодо іншої підстави позову - відсутності волевиявлення позивача на звільнення з

роботи за власним бажанням.

За змістом статті 38 КЗпП України позивач мав право відкликати свою заяву про звільнення.

Змістом трудового договору, як і будь-якої угоди являються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків така угода розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Таким чином, згідно з цими правовими положеннями як визначення дати звільнення так і відкликання заяви про звільнення має відбуватися у тій же самій правовій формі, оскільки в іншому випадку буде неможливим визначити дійсну волю працівника чи то на припинення трудового договору чи на продовження його дії. (Постанова ВСУ № 753/1181/18 від 04.11.2020 р.)

Так, з заяви ОСОБА_1 вбачається, що останній просить його звільнити з 15.11.2021р.

У постанові від 26 жовтня 2016 р. у справі № 6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Судом встановлено, що позивач вказує, що після подачі ним заяви про звільнення за власним бажанням позивач змінив своє рішення звільнятися з роботи і подав відповідачу заяву про відкликання його заяви про звільнення за власним бажанням. І оскільки позивач змінив своє рішення щодо звільнення, подавши заяву про відкликання заяви про звільнення, то позивач стверджує, що у відповідача не було підстав для звільнення позивача, оскільки волевиявлення позивача на звільнення за власним бажанням було відсутнє.

Cуд, аналізуючи докази у їх сукупності (письмові докази: журнали вхідної кореспонденції, заява позивача від 11.07.2022р.(а.с.81), подорожній лист, скрін вебсайту офісу, покази свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , пояснення позивача від 17.02.2021р.(а.с.27): заява позивача про відкликання заяви про звільнення не значиться ні в якому журналі відповідача, що реєструє вхідну документацію відповідача; свідок ОСОБА_9 не бачив самої заяви позивача про відкликання заяви про звільнення, та не бачив того, чи зустрівся позивач з керівником відповідача після обіду 09.11.2021р.; свідок ОСОБА_8 (керівник відповідача на час звільнення) показав, що заяву про відкликання заяви про звільнення від позивача не приймав; по хронології подій дня 09.11.2021р. покази свідка ОСОБА_9 - який вказав, що позивач прийшов до приймальні керівника відповідача після обіду, після 13год., та свідок не бачив чи зустрівся 09.11.2021р. після обіду позивач з керівником відповідача, - узгоджуються із показаннями свідка ОСОБА_6 , який вказав, що в приміщенні РОВР в робочий день 09.11.2021р. був присутній лише до 12.год.30хв., а з 13год. перебував на нараді в Миколаївській ОДА, тобто фізично був відсутній в приміщенні відповідача; по хронології подій дня 09.11.2021р. аналіз дій позивача щодо подачі заяви керівнику відповідача - позивач неодноразово зазначає, що заяву про відкликання заяви про звільнення подано о 14год.28хв.(відмітка на самій заяві(а.с.83), вказівка на заяві позивача від 11.07.2022р.(а.с.81) - вказує на те, що 09.11.2021р. після обіду - (14год.28хв) позивач не міг в приміщенні РОВР (відповідача) подати керівнику відповідача заяву про відкликання заяви про звільнення, як про це вказує сам позивач, оскільки керівник відповідача ОСОБА_6 на час подання заяви (14год.28хв.) фізично був відсутній в приміщенні відповідача;

то суд приходить до висновку, що позивач у період часу з моменту подання відповідачу заяви про звільнення за власним бажанням - вранці робочого дня 09.11.2021р. і до дня видачі наказу про звільнення позивача - 15.11.2021р., своє волевиявлення (заяву письмово чи усно) до керівника відповідача (особа, уповноважена на прийняття рішення про прийом на роботу на про звільнення з роботи в установі відповідача) не доніс (не вчинив). При цьому слід зауважити, що суд дотримується тієї позиції, що працівник повинен своє волевиявлення виражати (подавати свої заяви чи доводити відомості про обставини своє праці чи звільнення) безпосереднього керівнику установи(підприємства, організації) чи безпосередньому керівнику структурного підрозділу установи, де працює працівник .

Отже, суд приходить до висновку, що ні письмова заява позивача про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, ні усна заява позивача із відомостями про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням - доведена до уповноваженої особи відповідача у строк до моменту видачі наказу про звільнення - не була.

Таким чином, суд приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 було здійснено за ініціативою працівника з проханням звільнити його у визначену ним дату, а тому право на відкликання своєї заяви про звільнення у позивача було лише до моменту звільнення.

Позивач же доказів того, що ним було подано заяву про відкликання заяви про звільнення не надав.

Таким чином, звільнення позивача з посади за власним бажанням здійснено уповноваженою особою з дотриманням вимог трудового законодавства.

За такого, суд приходить до висновку, що позовні вимоги як то - визнання наказу про звільнення позивача незаконним, та про поновлення позивача на роботі є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. Оскільки суд відмовляє в задоволенні основної вимоги позову - визнання наказу про звільнення незаконним, та про поновлення на роботі, то не підлягає задоволенню і похідна вимога - про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Керуючисьст.ст. 10,11,15,81,89,258-260 ЦПК України, ст.36, 38 КЗпП України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області про скасування наказу №179-П від 10.11.2021р., поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді провідного юрисконсульта Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя