Постанова

Іменем України

21 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 381/1647/21

провадження № 61-2539св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «Комерційний Індустріальний Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк» на постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року акціонерне товариство «Комерційний Індустріальний Банк» (далі - АТ «Комерційний Індустріальний Банк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором.

Позов мотивовано тим, що 22 серпня 2007 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 298/П/31/2007/840, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 57 000,00 доларів США з відсотковою ставкою у розмірі 12,49 %, строком до 22 серпня 2037 року.

В подальшому між банком та відповідачем 02 вересня 2014 року було укладено додатковий договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору № 298/П/31/2007/840 від 22 серпня 2007 року, яким змінено валюту виконання зобов`язань та строк користування кредитними коштами.

У забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 22 серпня 2007 року укладено договір поруки.

02 вересня 2014 року між банком та поручителем ОСОБА_2 укладено додатковий договір про внесення змін і доповнень № 1 до договору поруки від 22 серпня 2007 року.

15 липня 2012 року між ПАТ «КБ Надра» та ТзОВ «ФК Дніпрофінансгруп» було укладено договір про відступлення прав вимоги, за умовами якого банк відступив товариству право вимоги до позичальників, іпотекодавців, заставодавців та поручителів.

Згідно додатку № 1 до договору ТзОВ «ФК Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до ОСОБА_1

29 липня 2012 року між ТзОВ «ФК Дніпрофінансгруп» та ТзОВ «ФК «Венера Фінанс» укладено договір про відступлення прав вимоги, за умовами якого ТзОВ «ФК Дніпрофінансгруп» відступив ТзОВ «ФК «Венера Фінанс» право вимоги до позичальників, іпотекодавців, заставодавців та поручителів.

Згідно додатку № 1 до договору ТзОВ «ФК «Венера Фінанс» набуло право вимоги до ОСОБА_1

08 вересня 2012 року між ТзОВ «ФК «Венера Фінанс» та АТ «ЗНВКІФ «Генезис Капітал» укладено договір про відступлення прав вимоги, за умовами якого ТзОВ «ФК «Венера Фінанс» відступив АТ «ЗНВКІФ «Генезис Капітал» право вимоги до позичальників, іпотекодавців, заставодавців та поручителів.

Згідно додатку № 1 до договору АТ «ЗНВКІФ «Генезис Капітал» набуло право вимоги до ОСОБА_1

11 вересня 2020 року між АТ «ЗНВКІФ «Генезис Капітал» та АТ «Комерційний Індустріальний Банк» укладено договір про відступлення прав вимоги, за умовами якого АТ «ЗНВКІФ «Генезис Капітал» відступив АТ «Комерційний Індустріальний Банк» право вимоги до позичальників, іпотекодавців, заставодавців та поручителів.

Згідно додатку № 1 до договору АТ «Комерційний Індустріальний Банк» набуло право вимоги до ОСОБА_1 .

Позивач зазначав, що ОСОБА_1 зі своєї сторони порушив умови договору кредиту, унаслідок чого станом на 01 квітня 2021 року має прострочену заборгованість в розмірі 768 293,90 грн, яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів, як з боржника та поручителя.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від

10 лютого 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що звернувшись з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 768 293,90 грн, позивач не довів належними та допустимими доказами наявність такої заборгованості у відповідачів. Наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором № 298/П/31/2007/840від 22 серпня 2007 року станом на 01 квітня 2021 року не є належним та допустимим доказом існування заборгованості в заявленому позивачем до стягнення розмірі, оскільки він не охоплює весь період користування відповідачем кредитними коштами, а лише охоплює період з 11 вересня 2020 року по 31 березня 2021 року.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

16 лютого 2022 року АТ «Комерційний Індустріальний Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга, мотивована тим, що суду було надано належні та допустимі докази на підтвердження невиконання боржником та поручителем зобов?язань за кредитом, відповідачами не надано доказів сплати ними коштів на погашення заборгованості.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування апеляційним судом в оскаржуваному рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі № 667/11010/14-ц, постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року в справі № 200/5647/18, постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року в справі № 760/7792/14-ц, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 554/4300/16-ц постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі № 539/3885/15-ц, постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року в справі № 552/6476/16-ц, постанові Верховного Суду від 14 червня 2021 року в справі № 760/15275/19-ц, постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року в справі № 754/6172/16-ц, постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року в справі № 755/26689/13-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі

№ 129/1033/13-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2022 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Фастівського міськрайонного суду Київської області.

27 червня 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 червня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 22 серпня 2007 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 298/П/31/2007/840.

Відповідно до пункту 1.1 вказаного кредитного договору, банк надав

ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в розмірі 57 000,00 доларів США, в порядку і на умовах, визначених кредитним договором. Цільове призначення кредиту - проведення розрахунків по договору купівлі-продажу нерухомого майна від 22 серпня 2007 року, а саме: квартири АДРЕСА_1 .

Пунктом 1.3.1 кредитного договору передбачено, що відсотки за користування кредитом розраховуються на підставі відсоткової ставки у розмірі 12,49 % річних. Кредит надається строком до 22 серпня 2037 року (пункт 1.4 Договору).

02 вересня 2014 року між банком та ОСОБА_1 укладено додатковий договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору

№ 298/П/31/2007/840 від 22 серпня 2007 року. У відповідності до Умов зміни валюти кредиту, між банком та ОСОБА_1 досягнуто домовленості з дня набрання чинності цим додатковим договором змінити валюту виконання зобов`язань за кредитним договором на національну грошову одиницю гривню.

Згідно правил проведення зміни валюти виконання зобов`язань на національну грошову одиницю, розмір зобов`язань ОСОБА_1 по поверненню кредиту станом на день підписання додаткового договору склав 719 349,96 грн. Розмір зобов`язань по сплаті процентів за користування кредитом складає

67 758,39 грн.

Відповідно до пункту 2.1 додаткового договору, ОСОБА_1 встановлена фіксована процентна ставка у розмірі 5,4 % річних. У разі невиконання та/або неналежного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, банк має право застосовувати процентну ставку +4 відсотки річних (пункт 2.2 додаткового договору). Пунктом 2.2.8, сторони змінили строк користування кредитними коштами до 21 серпня 2042 року.

У забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, 22 серпня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладено договір поруки.

02 вересня 2014 року між банком та ОСОБА_2 укладено додатковий договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору поруки від 22 серпня 2007 року, який викладено в новій редакції.

Відповідно до пункту 1.1 додаткового договору до договору поруки,

ОСОБА_2 поручилася перед банком за належне виконання

ОСОБА_1 взятих ним зобов`язань щодо погашення кредиту, наданого згідно кредитного договору. Пунктом 1.4 додаткового договору до договору поруки передбачено, що відповідно до умов договору поруки, ОСОБА_2 несе солідарну відповідальність з ОСОБА_1 за виконання останнім зобов`язань за кредитним договором.

15 липня 2021 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» було укладено договір № GL48N718070_IW про відступлення прав вимоги, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А. В., зареєстрованого в реєстрі за № 497.

Відповідно до пункту 1 договору № GL48N718070_IW, банк відступив ТОВ «ФК Дніпрофанасгруп» права вимоги до позичальників, іпотекодавців, заставодавців та поручителів, зазначених у додатку № 1 до договору № GL48N718070_IW, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників за кредитними договорами, договорами про надання кредиту, договорами поруки, іпотечними договорами, договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у додатку № 1 до договору.

Згідно додатку № 1 до договору № GL48N718070_IW від 15 липня 2012 року

ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до ОСОБА_1

29 липня 2021 року між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «ФК «Венера Фінанс» укладено договір № 2907/01 про відступлення права вимоги, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу

Заверухою Н. І., зареєстрованого в реєстрі за № 454.

Відповідно до пункту 1 договору № 2907/01, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» відступив ТОВ «ФК «Венера Фінанс» права вимоги до позичальників, іпотекодавців, заставодавців та поручителів, зазначених у додатку № 1 до договору № 2907/01, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників за кредитними договорами, договорами про надання кредиту, договорами поруки, іпотечними договорами, договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у додатку № 1 до договору.

Згідно додатку № 1 до договору № 2907/01 від 29 липня 2012 року ТОВ «ФК «Венера Фінанс» набуло право вимоги до ОСОБА_1

08 вересня 2012 року між ТОВ «ФК «Венера Фінанс» та АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Генезис Капітал» було укладено договір № 0709/01 про відступлення права вимоги, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малим О. С., зареєстрований в реєстрі за № 1522.

Відповідно до пункту 1 договору № 0709/01, ТОВ «ФК «Венера Фінанс» відступив АТ «ЗНВКІФ «Генезис Капітал» права вимоги до позичальників, іпотекодавців, заставодавців та поручителів, зазначених у додатку № 1 до договору № 0709/01, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників за кредитними договорами, договорами про надання кредиту, договорами поруки, іпотечними договорами, договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у додатку № 1 до договору.

Згідно додатку № 1 до договору № 0709/01 від 08 вересня 2012 року АТ «ЗНВКІФ «Генезис Капітал» набуло право вимоги до ОСОБА_1

11 вересня 2020 року між АТ «ЗНВКІФ «Генезис Капітал» та АТ «Комерційний Індустріальний Банк» укладено договір № 11/09-1 про відступлення права вимоги.

Відповідно до пункту 1 договору № 11/09-1, АТ «ЗНВКІФ «Генезис Капітал» відступив АТ «Комерційний Індустріальний Банк» права вимоги до позичальників, іпотекодавців, заставодавців та поручителів, зазначених у додатку № 1 до договору № 11/09-1, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників за кредитними договорами, договорами про надання кредиту, договорами поруки, іпотечними договорами, договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у додатку № 1 до договору.

Згідно додатку № 1 до договору № 11/09-1 від 09 вересня 2020 року

АТ «Комерційний Індустріальний Банк» набуло право вимоги до ОСОБА_1 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Колегія суддів приймає аргументи, наведені у касаційній скарзі з таких підстав.

Зобов`язальні відносини, як і інші цивільні правовідносини, виникають з обставин, визначених законом як юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

У статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610, частини першої статті 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Безспірно встановивши, що ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі

57 000,00 доларів США, який у подальшому згідно додаткового договору було конвертовано у національну валюту, апеляційний суд у порушення статей 263-265, 367, 382 ЦПК України належним чином не встановив усі необхідні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не забезпечив повного та всебічного її розгляду, не надав належної оцінки поданим сторонами доказам, не сприяв сторонам здійсненню їх процесуальних прав, що призвело до передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, у зв`язку із недоведеністю позовних вимог.

При цьому апеляційний суд не врахував, що факт отримання коштів

ОСОБА_1 не оспорювався. Крім того, відповідачем лише заперечувався заявлений позивачем розмір заборгованості за кредитним договором, а згідно зі статтею 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Розрахунок заборгованості, наданий банком, відповідач не спростував, не надав власного розрахунку, а також доказів, що підтверджують повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Крім того, суд апеляційної інстанції, дослідивши наданий банком розрахунок, вважав, що він є неповним, необґрунтованим, оскільки такий охоплює лише проміжок часу з 11 червня 2020 року по 01 квітня 2021 року, а тому вказаний розрахунок не може бути визнаний належним та допустимим доказом у справі.

Однак суд апеляційної інстанції, у межах наданих йому ЦПК України повноважень, не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з наданим позивачем. При цьому незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови в позові у повному обсязі, оскільки суди ставили під сумнів розрахунок лише в частині періоду нарахування заборгованості.

Суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву.

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій).

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційний суд, встановивши наявність між сторонами кредитних правовідносин, пославшись на недоведеність розміру кредитної заборгованості, формально підійшов до вирішення спору, фактично самоусунувшись від розгляду справи про стягнення кредитної заборгованості.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк»задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року скасувати, а справу № 381/1647/21 передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов