ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи: 520/5452/15-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/813/3932/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Кузьмук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 19 вересня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Луняченка В.О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

У квітні 2015 року акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк», банк) в особі філії Одеського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» (далі Одеське ОУ АТ «Ощадбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13 жовтня 2006 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 952-н, за яким остання отримала від банку кредит у сумі 40 000 доларів США на умовах сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 11,5 % річних та комісійної винагороди, на строк 204 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 13 жовтня 2023 року.

На забезпечення виконання позичальником вимог з повернення кредитних коштів, 13 жовтня 2006 року між банком, позичальником та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 1 до кредитного договору від 13 жовтня 2006 року № 952-н, відповідно до якого останній зобов`язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за несвоєчасне та неповне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором, а також за додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладеними в майбутньому.

Також у забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та позичальником ОСОБА_1 13 жовтня 2006 року укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардіною О. О., предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши позичальнику кредитні кошти в сумі 40 000 доларів США, а позичальник, в свою чергу, не виконує покладені на неї зобов`язання з повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим у відповідачів перед банком виникла заборгованість станом на 01 січня 2017 року у розмірі 28 973,68 доларів США та 28 362,17 грн.

На підставі наведеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, банк просив суд вирішити питання про розподіл судових витрат та стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 28 973,68 доларів США та 28 362,17 грн, яка складається з:

- основного боргу по кредиту 22 560,16 доларів США;

- прострочених процентів за користування кредитом 6 413,52 доларів США;

- простроченої комісійної винагороди за супроводження кредиту 9 240 грн;

- пені за прострочений основний борг по кредиту за період з 09 квітня 2014 року по 09 квітня 2015 року 7 965,17 грн;

- пені за прострочені проценти за користування кредитом за період з 09 квітня 2014 року по 09 квітня 2015 року 8 017,39 грн;

- пені за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту за період з 09 квітня 2014 року по 09 квітня 2015 року 2 210,28 грн;

- 3 % річних від простроченої заборгованості по кредиту за період з 09 квітня 2012 року по 09 квітня 2015 року 938,33 грн (т.1 а.с.1-2, т.2 а.с.1-2).

Відповідачі позовні вимоги не визнали.

У запереченнях на позов ОСОБА_2 просив відмовити в частині задоволення позову банку до нього про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на припинення поруки на підставі ч.4 ст.559 ЦК України. Зазначав, що позичальник майже 2 роки не виконувала кредитних зобов`язань. Банк мав право з наступного дня після порушення графіку погашення, протягом 6 місяців пред`явити вимогу до поручителя, чого зроблено не було, а з позовом до суду банк звернувся лише 20 квітня 2015 року, тобто вже після спливу строку, встановленого ч.4 ст.559 ЦК України (т.1 а.с.155-156).

Відповідачка ОСОБА_1 надала суду заяву про застосування строків позовної давності, в якій просила відмовити в частині задоволення позову банку до неї (т.1 а.с.166).

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 19 вересня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто на користь ПАТ «Ощадбанк» в особі філії Одеського ОУ АТ «Ощадбанк» з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом у загальному розмірі 28 973,68 доларів США та 28 362,17 грн, яка складається з:

- основного боргу за кредитом у розмірі 22 560,16 доларів США;

- прострочених процентів за користування кредитом у розмірі 6 413,52 доларів США;

- простроченої комісійної винагороди за супроводження кредиту у розмірі 9 240 грн;

- пені за прострочений основний борг по кредиту за період з 09 квітня 2014 року по 09 квітня 2015 року у розмірі 7 965,17 грн;

- пені за прострочені проценти за користування кредитом за період з 09 квітня 2014 року по 09 квітня 2015 року у розмірі 8 017,39 грн;

- пені за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту за період з 09 квітня 2014 року по 09 квітня 2015 року у розмірі 2 210,28 грн;

- 3 % річних від простроченої заборгованості за кредитом за період з 09 квітня 2014 року по 09 квітня 2015 року у розмірі 938,33 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовлено у задоволенні позову про стягнення у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором та судових витрат із поручителя ОСОБА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник, отримавши кредитні кошти від банку, повністю їх не повернув, тобто порушив взяті на себе зобов`язання, тому позов у частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості із поручителя ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що строк договору поруки закінчився, оскільки право вимоги у позивача виникло з моменту порушення позичальником взятих на себе зобов`язань (з 09 квітня 2014 року), а до суду з вимогами про стягнення заборгованості банк звернувся 20 квітня 2015 року, тобто зі спливом встановленого ч.4 ст. 559 ЦК України строку звернення до поручителя (т.2 а.с.122-125).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, банк та ОСОБА_1 надали суду апеляційні скарги (т.2 а.с.130,146).

Постановою Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 28 лютого 2020 року, апеляційні скарги АТ «Ощадбанк» в особі філії Одеського ОУ АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2017 року скасовано і прийнято постанову, якою позов задоволено частково.

Стягнуто на користь АТ «Ощадбанк» в особі філії Одеського ОУ АТ «Ощадбанк» з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку заборгованість за кредитом у загальному розмірі 23 753,18 доларів США та 5 707,51 грн, яка складається з:

- основного боргу за кредитом у розмірі 22 560,16 доларів США;

- прострочених процентів за користування кредитом у розмірі 1 193,02 доларів США;

- пені за прострочений основний борг по кредиту за період з 20 квітня 2014 року по 20 квітня 2015 року у розмірі 3 057,79 грн;

- пені за прострочені проценти за користування кредитом за період з 20 квітня 2014 року по 20 квітня 2015 року у розмірі 2 649,72 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат (т.3 а.с.65-66,68-73).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2020 року виправлено описки у постанові Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року (т.3 а.с.74-76).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову до поручителя та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що шестимісячний строк виконання кредитного зобов`язання, який передбачений ч.4 ст.559 ЦК України, виникає з моменту настання строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором, в даному випадку з 09 листопада 2014 року, оскільки 30 вересня 2014 року на адресу відповідача і поручителя ОСОБА_2 банком було направлено письмову вимогу про погашення кредитної заборгованості у 30-ти денний строк, яку отримано ОСОБА_2 10 жовтня 2014 року. А тому шестимісячний строк розпочався з 09 листопада 2014 року і закінчився 09 травня 2015 року. Оскільки позовна заява подана 20 квітня 2015 року, то вказаний шестимісячний строк звернення до поручителя з позовними вимогами, який передбачений ч.4 ст.559 ЦК України, не збіг.

Зменшуючи розмір відсотків за користування кредитом, апеляційний суд виходив з того, що вони мають нараховуватися лише за період дії кредитного договору, тобто до 09 листопада 2014 року, оскільки нарахування відсотків за кредитним договором після припинення строку його дії є незаконним.

Апеляційний суд вважав незаконним нарахування суми простроченої комісійної винагороди за супроводження кредиту та пені за прострочену комісійну винагороду, тому у цій частині відмовив у задоволенні позову.

Зменшуючи розмір пені за прострочений основний борг по кредиту та пені за прострочені проценти за користування кредитом, апеляційний суд виходив з того, що пеня може стягуватися в межах річного строку позовної давності, про застосування якого ОСОБА_1 заявлено клопотання. Тому нараховувати пеню слід за один рік, що передував зверненню до суду з позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення 3 % річних від простроченої заборгованості за кредитом, апеляційний суд виходив з того, що ці кошти можуть бути стягнуті на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, однак такі позовні вимоги не заявлялися. До настання строку виконання зобов`язання зі сплати кредиту, сторони передбачили сплату відсотків за користування кредитними коштами у кредитному договорі.

Постановою Верховного Суду від 21 липня 2021 року скасовано постанову Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.4 а.с.6-16).

Скасовуючи постанову апеляційного суду, Верховний суд зазначив, що судом не було враховано:

- докази (квитанції про оплату кредиту ОСОБА_1 ), а також не зазначено про їх відхилення;

- право вимоги до поручителя за зобов`язаннями боржника є лише щодо платежів, після настання строку виконання яких не минуло шість місяців (ч.4 ст.559 ЦК України);

- клопотання ОСОБА_1 про долучення доказів (квитанцій) про оплату боргу за кредитним договором, датованих 2006-2015 роками та 2017 роком, суд першої інстанції не розглянув, а суд апеляційної інстанції не виправив цього. Суди не надали йому належної оцінки, не навели мотивів відхилення чи спростування таких доказів, ухваливши судові рішення тільки на підставі поданих позивачем доказів. Дослідження зазначених доказів може вплинути на розмір заборгованості, установлення строку припинення виконання зобов`язання боржником та поручителем, що відповідно вплине на правильність вирішення справи по суті.

- кредитор, звернувшись до позичальника 30 вересня 2014 року з вимогою про дострокове погашення кредитної заборгованості, на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, периодичности платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, у зв`язку з чим право кредитора нараховувати неустойку припинилось. У той же час апеляційним судом стягнуто неустойку після пред`явлення банком вимоги про дострокове погашення заборгованості (з вересня 2014 до квітня 2015 року). Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що право позивача нараховувати таку неустойку припинилося з моменту зміни строку кредитного договору, тобто з моменту надіслання вимоги про дострокове погашення заборгованості.

Направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд зазначив на урахування зазначених обставин щодо припинення поруки, дослідження усіх доказів, розрахунку неустойки, враховуючи, що право на її стягнення припиняється з часу настання строку виконання основного зобов`язання.

Короткий зміст апеляційних скарг та відзивів на них

В апеляційній скарзі представник АТ «Ощадбанк» ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором № 952-н від 13 жовтня 2006 року з поручителя ОСОБА_2 та постановлення в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.2 а.с.130-132).

В обґрунтування скарги банк послався, що суд не вірно дійшов висновку про сплив строку, встановленого ч.4 ст.559 ЦК України, звернення до поручителя, з огляду на те, що виникнення права вимоги у позивача з моменту порушень позичальником взятих на себе зобов`язань (пеня за несплату почала розраховуватись з 09 квітня 2014 року), а до суду з вимогами про стягнення заборгованості банк звернувся 20 квітня 2015 року. Зазначав, що початок строку, встановленого ч.4 ст.559 ЦК України, починається з 09 листопада 2014 року (30-денний термін погашення заборгованості, встановлений у досудовій вимозі, яку поручитель отримав 10 жовтня 2014 року). Отже, банк, звернувшись до суду з позовом 20 квітня 2015 року, дотримався строку, встановленого ч.4 ст.559 ЦК України (тобто через 5 місяців і 11 днів).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м.Одеси від 19 вересня 2017 року в частині задоволення позовних вимог до неї та постановлення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ «Ощадбанк» до неї в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.2 а.с.146-149).

В обґрунтування скарги ОСОБА_1 послалась на те, що судом не враховано долучені до матеріалів справи квитанції від 21,22,23 березня, 13 та 15 вересня 2017 року. Судом не розглянуте її клопотання про призначення судової бухгалтерсько-економічної експертизи. Вказувала на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки заявлена заборгованість виникла у період з 09 квітня 2012 року по 09 квітня 2015 року, а з позовом до суду банк звернувся лише 20 квітня 2015 року. Судом першої інстанції проігнорована її заява про застосування строків позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 банк, посилаючись на її необґрунтованість, просив суд залишити скаргу без задоволення та залишити без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 . Зазначав, що банк, скориставшись своїм правом, передбаченим ч.2 ст.31 ЦПК України, 07 лютого 2017 року збільшив позовні вимоги, а після цього відповідачка здійснила часткову оплату за кредитним договором, але не заявляла суду жодних клопотань про залучення до матеріалів справи та врахування вказаних квитанцій. Клопотання про призначення експертизи судом першої інстанції розглянуто 30 травня 2017 року (відмовлено у його задоволенні). Щодо строку позовної давності зазначав, що відповідач регулярно сплачувала заборгованість за кредитним договором, але не в повному обсязі, тим самим перериваючи строк позовної давності. Остання сплата заборгованості здійснена 01 травня 2014 року, а з позовом до суду банк звернувся 20 квітня 2015 року, тобто в межах строку позовної давності (т.2 а.с.188-189).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не скористались правом подачі відзиву.

У судовому засіданні 18 жовтня 2022 року в режимі відеоконференції прийняла участь представник ОСОБА_3 в інтересах банку. Інші сторони, будучі належним чином повідомленими про слухання справи в апеляційній інстанції, участі не прийняли (т.4 а.с.48-51).

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду. Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/1, від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19.

Враховуючи наведене, перебування справи в провадженні апеляційного суду з 2021 року, наявність в матеріалах справиписьмових документів, на підтвердження позицій сторін, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 18 жовтня 2022 року.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представника Бабенко Н.С. в інтересах АТ «Ощадбанк», дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом

13 жовтня 2006 року між ПАТ «Ощадбанк» в особі філії Одеського ОУ АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 952-н, відповідно до якого остання отримала від банку кредитні кошти в сумі 40 000 доларів США строком на 204 місяці зі сплатою позивачеві процентної винагороди за користування кредитом у розмірі 11,5 % річних (т.1 а.с.4-6).

Пунктом 1.2 указаного кредитного договору встановлено, що кредит надається на 204 місяці, з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 13 жовтня 2023 року.

Із договору поруки від 13 жовтня 2006 року № 1 до кредитного договору від 13 жовтня 2006 року № 952-н, укладеного між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вбачається, що поручитель ОСОБА_2 зобов`язався перед банком відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до п.4.1 зазначеного договору поруки, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання за кредитним договором, а також, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором від 13 жовтня 2006 року № 952-н не пред`явить вимоги до поручителя (т.1 а.с.10-11).

Відповідно до п.4.2.1 кредитного договору банк має право вимагати від позичальника належного виконання кредитних зобов`язань.

Установлено, що листами від 30 вересня 2014 року № 28/1-19/9095 та від 01 жовтня 2014 року № 28/1-19/9094 позивач повідомив відповідачів про невиконані ними зобов`язання за вказаним кредитним договором та просив у 30-денний строк повернути всю суму заборгованості по кредиту у сумі 25 144,10 доларів США та 12 636,51 грн. (т.2 а.с.111, 112).

Указані вимоги отримано ОСОБА_2 10 жовтня 2014 року, а ОСОБА_1 11 жовтня 2014 року (т.2 а.с.111 зворот, 112 зворот).

З матеріалів справи вбачається, що після отримання кредиту позичальник здійснював погашення заборгованості до травня 2014 року. З травня 2014 року не сплачувала заборгованість за тілом кредиту. В період з травня 2014 року по вересень 2017 року сплатила заборгованість за відсотками у загальному розмірі 722,32 доларів США та комісію 800 грн. (т.3 а.с.22-23).

За розрахунком банку станом на 01 січня 2017 року за кредитним договором утворилась загальна заборгованість в сумі 28 973,68 доларів США та 28 362,17 грн, яку позивач і просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів, та складові частини яких вказані в позовній заяві (т.2 а.с.3-11).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч.1 ст. 509ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст.626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст.546 ЦК України).

Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ч.2 ст.1050ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

Згідно із ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст.559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитором протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Щодо заборгованості за кредитним договором

За умови пред`явлення банком до позичальника та поручителя вимоги про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов`язання (правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс18).

Встановлено, що банк, направивши 30 вересня та 01 жовтня 2014 року відповідачам вимоги по дострокове повернення кредиту, які вони отримали 10 та 11 жовтня 2014 року, змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором з 13 жовтня 2023 року на 09 листопада 2014 року (30-й день після отримання вимоги).

Отже, строк повернення неохопленої попередніми періодами заборгованості за кредитним договором вважається таким, що настав, а право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц.

Відтак, з моменту зміни строку кредитного договору, тобто з моменту надіслання вимоги про дострокове погашення заборгованості право позивача нараховувати відсотки, неустойку тощо припинилось, на що акцентував увагу Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року у цій справі.

З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що банком після 30 вересня 2014 року продовжувалось нарахування відсотків, пені та комісії (т.2 а.с.3-11).

З урахуванням наведеного, нарахування відсотків та пені після надіслання вимоги відповідачам не ґрунтується на правовій основі.

Встановлено, що станом на момент надіслання вимоги заборгованість за кредитним договором складала 25 144,10 доларів США та 12 636,51 грн., з яких:

-строковий основний борг 21 388 доларів США;

-прострочений основний борг за кредитом 1 172,16 доларів США;

-прострочені проценти за користування кредитом- 1 092,89 доларів США;

-прострочена комісійна винагорода 7 600 грн.;

-заборгованість за пенею за основним боргом 939,99 доларів США;

-заборгованість за пенею за процентами 551,06 доларів США;

-заборгованість за комісійною винагородою 5 036,51 грн. (т.2 а.с.111, 112).

Банком заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 28 973,68 доларів США та 28 362,17 грн, яка складається з:

- основного боргу по кредиту 22 560,16 доларів США;

- прострочених процентів за користування кредитом 6 413,52 доларів США;

- простроченої комісійної винагороди за супроводження кредиту 9 240 грн;

- пені за прострочений основний борг по кредиту за період з 09 квітня 2014 року по 09 квітня 2015 року 7 965,17 грн;

- пені за прострочені проценти за користування кредитом за період з 09 квітня 2014 року по 09 квітня 2015 року 8 017,39 грн;

- пені за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту за період з 09 квітня 2014 року по 09 квітня 2015 року 2 210,28 грн;

- 3 % річних від простроченої заборгованості по кредиту за період з 09 квітня 2012 року по 09 квітня 2015 року 938,33 грн (т.1 а.с.1-2, т.2 а.с.1-2).

У відповідності до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справу у межах позовних вимог.

З урахуванням встановлення незаконного нарахування за кредитним договором після 30 вересня 2014 року, в межах заявлених позовних вимог та з огляду на розрахунки заборгованості, колегія суддів дійшла висновку, що строковий основний борг за кредитом складає 21 388 доларів США, а прострочений основний борг за кредитом 1 172,16 доларів США. При цьому, станом на 30 вересня 2014 року прострочені проценти за користування кредитом складали 1 092,89 доларів США(т.2 а.с.3-11, т.3 а.с.22-23).

Колегіє суддів враховано, що в період з 29 травня 2015 року по 23 березня 2017 року ОСОБА_1 сплачено на погашення заборгованості за відсотками 722,32 долари США, а саме:

-квитанція № 86571871 від 29 травня 2015 року 100 доларів США (т.2 а.с.49);

-квитанція № 90107473 від 03 липня 2015 року 200 доларів США (т. 2 а.с.25);

-квитанція № 94405953 від 12 серпня 2015року - 200 доларів США (т.2 а.с.50);

-квитанція № 97903815 від 14 вересня 2015 року 200 доларів США (т.2 а.с.50);

-квитанція № 268694180 від 22 березня 2017 року 7,44 доларів США (т.2 а.с.95);

-квитанція №268858642 від 23 березня 2017 року - 7,44 доларів США (т.2 а.с.96);

-квитанція № 268496909 від 21 березня 2017 року -7,44 доларів США (т.2 а.с.97).

Вказане визнане позивачем та відображене у його розрахунку заборгованості (т.3 а.с.19,22-23).

Враховуючи сплачені кошти у сумі 722,32 доларів США на погашення прострочених відсотків у загальному розмірі 1 092,89 доларів США, залишок несплаченої заборгованості за простроченими процентами становить 370,57 доларів США.

Відтак, правомірними є вимоги банка про стягнення:

-строкового основного боргу за кредитом 21 288 доларів США;

-простроченого основного боргу за кредитом 1 172,16 доларів США;

-прострочених проценти за користування кредитом 370,47 доларів США.

Щодо 3% річних

Банком заявлені вимог про стягнення 3% річних від простроченої заборгованості за кредитом за період з 09 квітня 2014 року по 09 квітня 2015 року у розмірі 938,33 грн., які не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Під час дії кредитного договору проценти за користування кредитними коштами передбачені кредитним договором і підлягають стягненню.

Вимоги за ст.625 ЦК України є заходами цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Тому саме після закінчення дії кредитного договору 3% річних можуть бути стягнуті лише у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України, однак такі позовні вимоги, з посиланням саме на зазначені у вказаній нормі матеріального права обставини, суду не заявлялись позивачем.

Тому вказані вимоги не ґрунтуються на правовій основі.

Щодо стягнення комісійної винагороди за супроводження кредиту

За положеннями ч.5 ст.11, ч.ч.1,2,5,7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абз.2 ч.4 ст.11Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою такого змісту: «кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною».

За загальним правилом, передбаченим ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 2,3 ст.215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст.1, ст. 11, ч.8 ст.18, ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення п.п.22, 23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (з подальшими змінами) у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною ч.4 ст.42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Згідно з ч.3 ст.13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до ст.3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є одними із фундаментальних засад цивільного права, спрямованими, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема підтверджується змістом ч.3 ст. 509 цього Кодексу.

Відтак, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, отже, кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія, як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості та добросовісності, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги заборонено нормативно-правовими актами.

Частинами 1,2 ст.228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц.

Згідно із положеннями Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (п.п.17 і 23 ст.1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.

З договору про іпотечний кредит за № 952-н від 13 жовтня 200 року вбачається, що кредитні кошти брались на придбання квартири, отже вказаний договір є споживчим.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку про незаконне нарахування комісійної винагороди за супроводження кредиту у розмірі 9 420 грн.

Крім того, з матеріалів справи встановлено, що боржником сплачено на комісію банку кошти у загальному розмірі 2 010 грн., а саме:

-13 жовтня 2006 року квитанція № 923650 1 010 грн (т.2 а.с.94);

-13 жовтня 2006 року квитанція № 923602_001 200 грн (т.2 а.с.94);

-29 травня 2015 року квитанція № 86571871 200 грн. (т.2 а.с.27);

-12 серпня 2015 року квитанція №94405953 200грн (т.2 а.с.26);

-13 вересня 2017 року квитанція № ПН4921 100 грн ( т.2 а.с.116);

-14 вересня 2015 року квитанція № 97903815 -200 грн (т.2 а.с.26);

-15 вересня 2017 року квитанція №ПН 5899 100 грн (т.2 а.с.115).

Зазначена сума підлягає зарахуванню до заборгованості за кредитним договором.

Щодо стягнення пені

Банком заявлено позовні вимоги про стягнення пені:

- пені за прострочений основний борг по кредиту за період з 09 квітня 2014 року по 09 квітня 2015 року 7 965,17 грн;

- пені за прострочені проценти за користування кредитом за період з 09 квітня 2014 року по 09 квітня 2015 року 8 017,39 грн;

- пені за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту за період з 09 квітня 2014 року по 09 квітня 2015 року 2 210,28 грн.

Разом з тим, колегією суддів встановлено незаконне нарахування неустойки за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту та неустойки в період з 01 жовтня 2014 року (направлення досудової вимоги) по 09 квітня 2015 року.

Отже, в період з 09 квітня 2014 року по 30 жовтня 2014 року банк має право на пеню, але враховуючи заяву ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності, з огляду на звернення до суду з позовом 20 квітня 2015 року та вимоги ч.2 ст.258 ЦК України, банк пропустив строк позовної давності на стягнення пені в період з 09 квітня по 20 квітня 2014 року, тому за вказаний період пеня не підлягає стягненню (т.1 а.с.166).

За розрахунком заборгованості банку в періоду з 20 квітня по 01 жовтня 2014 року нараховано пеню за:

- несвоєчасно сплачені відсотки в загальному розмірі 808,84 грн. (29,37+40,24+80,62+64,02+78,52+221,62+294,45) т.2 а.с.5 зворот-7;

- несвоєчасно погашення кредиту в загальному розмірі 952,58 грн. (3,33+40,37+69,88+106,28,+76,16+93,41+247,33+315,82) т.2 а.с.7 зворот-9.

Разом з тим, враховуючи, що банк без відповідної правової основи отримав від боржника комісію в загальному розмірі 2 010 грн., то вказані кошти підлягають зарахуванню на погашення пені. Отже, 2 010 808,84 952,58 = 248,58 грн. (залишок).

Щодо поруки

У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч.4 ст.559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором) пред`явити вимоги до поручителя.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється в частині певних періодичних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, не знайшовши підстав для відступу від нього, у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 та у постанові від 08 червня 2021 року у справі № 202/781/14-ц.

Вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Оскільки зобов`язання ОСОБА_1 за договором кредиту визначено окремими зобов`язаннями із внесення щомісячних платежів, то строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

В урахуванням вищенаведеного, заборгованість ОСОБА_4 перед банком за договором кредиту від 13 жовтня 2006 року станом на 30 вересня 2014 рік склала 22 830,63 доларів США, з яких:

-строкового основного боргу за кредитом 21 288 доларів США;

-простроченого основного боргу за кредитом 1 172,16 доларів США;

-прострочених проценти за користування кредитом 370,47 доларів США.

Згідно з домовленістю сторін кінцевий термін повернення кредиту за договором (виконання основного зобов`язання) 13 жовтня 2023 року. Банк змінив строк виконання на 09 листопада 2014 року, надіславши вимогу відповідачам (т.2 а.с.11,112).

З огляду на це шестимісячний строк на пред`явлення вимог до поручителя спливає 09 травня 2015 року (09 листопада 2014року + 6 місяців).

Із позовом банк звернувся 20 квітня 2015 року, через 5 місяців 11 днів після настання кінцевого строку виконання основного зобов`язання, тобто в межах шестимісячного строку на пред`явлення вимог до поручителя щодо всієї суми, а порука може бути припинена лише в частині окремих платежів, строк виконання яких станом на дату пред`явлення позову (20 квітня 2015 року) був простроченим понад 6 місяців (тобто до платежів, що були прострочені станом на 20 квітня 2015 року).

Датою сплати платежів за кредитом є останній робочий день звітного місяця, отже порука припинилась за платежами, зарахованими станом на 20 жовтня 2014 року (20 квітня 6 місяців = 20 жовтня 2014 року). Враховуючи, що 30 вересня 2014 року банк, направивши вимогу про дострокове стягнення заборгованості, у зв`язку з чим втратив право нараховувати проценти та неустойку з моменту її надіслання, то станом на 30 вересня 2014 року наявна заборгованість щодо строкового основного боргу у розмірі 21 388 доларів США, простроченого боргу за кредитом у розмірі 1 172,16 доларів США та прострочених відсотків у розмірі 1 092,89 доларів США (без врахування сплачених коштів на відсотки ОСОБА_1 пізніше) та пеня. Відповідно порука за окремими платежами припиналась на прострочені проценти, прострочений основний борг та пеню, але не припинилась на суму строкового основного боргу 21 388 доларів США, які банк просив стягнути достроково та які мають бути стягнуті і з поручителя.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що позивач звернувся із позовом до поручителя в межах шестимісячного строку на пред`явлення вимог до поручителя та припинення поруки лише в частині окремих платежів, строк виконання яких станом на дату пред`явлення позову був простроченим понад 6 місяців.

Отже, загальна сума заборгованості за кредитом, що підлягає стягненню із поручителя на користь позивача, складає 21 388 доларів США.

На підставі наведеного, частково знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги банка.

Відносно доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про неврахування судом першої інстанції долучених до матеріалів справи квитанцій від 21,22,23 березня 2017 року та 13,15 вересня 2017 року колегія суддів їх врахувала під час здійснення підрахунку заборгованості за кредитним договором.

Крім того, колегією суддів враховані наявні в матеріалах справи копії квитанцій, наданих стороною відповідача, на підтвердження сплати заборгованості за кредитним договором (т.2 а.с.22-97,115,116). Проаналізувавши вказані квитанції, слід відзначити, що серед них суду надано квитанції, що не стосуються предмету доказування, як то: за оплату комунальних платежів (т.2 а.с.22-24,31,52) та здійснення валютно-обмінної операції (т.2 а.с.35, 37,38,39,43,47,48). Зазначені квитанції повністю враховані банком під час підрахунку заборгованості, що відповідає розрахунку т.3 а.с.22-23.

Матеріали справи містять детальні розрахунки кредитної заборгованості позичальника (т.1 а.с.12-20, т.2 а.с.3-11, т.3 а.с.22-23). Відповідачі не надали суду свого розрахунку чи інших доказів, які б давали суду підстави для встановлення іншого розміру заборгованості для нього, тобто відповідачі не спростували факт наявності та розмір заборгованості, чи порядок її нарахування.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про ігнорування її клопотання про призначення судової бухгалтерсько-економічної експертизи, то вони спростовуються матеріалами справи, зокрема: т.2 а.с.107, з яких вбачається, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання у зв`язку з необґрунтованістю.

Крім того, відповідачка ОСОБА_1 не скористалась своїм правом, передбаченим ст.106 ЦПК України, щодо проведення експертизи на її замовлення. Тому не надала суду доказів на підтвердження своїх заперечень.

При цьому, враховано, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку

як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили

і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст.89 ЦПК України.

Відносно доводів апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності, то вони частково знайшли своє підтвердження лише в частині стягнення пені за період з 09 по 20 квітня 2014 року, а в іншій частині не знайшли свого підтвердження.

Так, за положеннями ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст..257 ЦК України).

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України).

З матеріалів справи встановлено, що останній платіж за кредитом в межах строку кредитування здійснено ОСОБА_1 28 квітня 2014 року (т.2 а.с.49, т.3 а.с.22-23).

З позовом до суду банк звернувся 20 квітня 2015 року, тобто в межах строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за основним боргом та відсотками. Щодо пені в межах строку лише період з 20 квітня 2014 року по 30 вересня 2014 року.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, що призвело до винесення невірного судового рішення, яке підлягає скасуванню.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а оскаржене рішення суду скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позову банку частково.

Щодо судових витрат

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з огляду на норми ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають перерозподілу.

Позивач сплатив судовий збір в загальному розмірі 13 733,06 грн, з яких:

-за подачу позову: 14 квітня 2015 року 3 654 грн (т.1 а.с.3) та 10 лютого 2017 року 2 885,55 грн. (т.2 а.с.16),

-за подачу апеляційної скарги 7 193,51 грн (т.2 а.с.133).

Відповідач ОСОБА_1 сплатила судовий збір у загальному розмірі 10 239,65 грн за подачу:

- апеляційної скарги 4 019,40 грн. (т.2 а.с.163);

- касаційної скарги 6 220,25 грн. (т.3 а.с.127,135).

Відповідач ОСОБА_2 сплатив судовий збір за подачу касаційної скарги у розмірі 7 308 грн. (т.3 а.с.114,135).

Позов підлягає задоволенню частково, а саме:

- банк просив стягнути 28 973,68 доларів США та 28 362,17 грн., що станом на 18 жовтня 2022 року становить 1 087 889,08 грн.,

- суд задовольнив вимоги:

* солідарно з відповідачів на суму 782 129,22 грн. (21 388 х 36,5686), що становить 72 % від 1 087 889,08 грн.;

* з ОСОБА_1 1 542,73 доларів США (1 172,16+370,57), що еквівалентно 56 415,48 грн., що відповідно становить 5% від 1 087 889,08 грн.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 943,90 грн (13 733,06 х 72/100= 9 887,80 :2).

З відповідача ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір у розмірі 5 630,46 грн. (4 943,90 +686,65). При цьому, 686,65 грн. з розрахунку: 13 733,06 х5%/100%.

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , слід розрахувати судовий збір, виходячи з такого:

- відхилено вимог банку на загальну суму 249 353,39 грн. (220 982,22 (це еквівалент 6 042,95 доларам США) +9 240 + 7 965,17 + 8 017,39 + 2 210,28 + 938,33). Вказана сума складає 23 % від 1 087 889,08 грн.

- враховано, що ОСОБА_1 сплачено судовий збір на суму 10 239,65 грн., то з банку на її користь підлягає стягненню 23%, що становить 2 355,12 грн. Так само з банку на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 2 046,24 грн, що складає 28 % (23%+5%) від сплачених ним 7 308 грн.

Отже з ОСОБА_2 на користь банку підлягає стягненню 4 943,90 грн.; з ОСОБА_1 на користь банку 5 630,46 грн., з банку на користь ОСОБА_1 2 355,12 грн. та з банк на корить ОСОБА_2 2 046,24 грн. Шляхом взаємозаліку остаточно підлягає стяганню судовий збір з:

-Жовмира на користь банку 2 897,66 грн (4 943,90 2 046,24);

- ОСОБА_1 на корить банку 3 275,34 грн. (5 630,46 - 2 355,12).

При цьому судом враховано наявність залишку сплаченого ОСОБА_1 без відповідної правової основи комісії у розмірі 248,58 грн (про який зазначалось вище), який слід врахувати під час розрахунку судового збору, тому остаточно з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню судовий збір у сумі 3 026,76 грн (3 275,34 248,58).

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 19 вересня 2017 року скасувати.

Позов акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (місце знаходження: м.Одеса, вул.Базарна,17, ) заборгованість за строковим основним боргом за кредитним договором №952-н від 13 жовтня 2006 року в розмірі 21 388 (двадцять одна тисяча триста вісімдесят вісім) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (місце знаходження: м.Одеса, вул.Базарна,17, ) заборгованість за кредитним договором №952-н від 13 жовтня 2006 року станом на 01 жовтня 2014 року:

- за простроченим основним боргом кредиту 1 172,16 доларів США;

- за простроченими процентами за користування кредитом - 370,57 доларів США.

Відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №952-н від 13 жовтня 2006 року за простроченими процентами за користування кредитом в розмірі 6 042,95 доларів США.

Відмовити у задоволення позовних вимог в частині стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № 952-н від 13 жовтня 2006 року за простроченим основним боргом кредиту у розмірі 1 172,16 доларів США та за простроченими процентами за користування кредитом в розмірі 6 413,52 доларів США.

Відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №952-н від 13 жовтня 2006 року станом на 01 жовтня 2014 року за:

- простроченої комісійної винагороди за супроводження кредиту 9 240 грн.;

- пені за прострочений основний борг по кредиту за період з 09 квітня 2014 року по 09 квітня 2015 року -7 965,17 грн.;

- пені за простроченні проценти за користування кредитом за період з 09 квітня 2014 року по 09 квітня 2015 року 8 017,39 грн.;

- пені за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту за період з 09 квітня 2014 року по 09 квітня 2015 року 2 210,28 грн.;

- 3% річних від простроченої заборгованості по кредиту за період з 09 квітня 2012 року по 09 квітня 2015 року 938,33 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (місце знаходження: м.Одеса, вул.Базарна,17, ) судовий збір у розмірі 3 026,76 грн (три тисячі дадцять шість гривень сімдесят шість копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (місце знаходження: м.Одеса, вул.Базарна,17, ) судовий збір у розмірі 2 897,66 грн (дві тисячі вісімсот дев`яносто сім гривень шістдесят шість копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 жовтня 2022 року.

Головуючий:

Судді: