Номер провадження: 22-ц/813/5633/22
Номер справи місцевого суду: 521/7863/21
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О. А.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 липня 2021 року у складі судді Михайлюка О.А.,

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтований тим, що відповідач звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву №б/н від 07.07.2016, згідно з якою отримала кредит, який було збільшено до 50 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідач порушила зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим у неї станом на 11.05.2021 виникла заборгованість щодо повернення кредитних коштів в загальному розмірі 62004,38 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 49 642,13 грн та заборгованості по відсоткам у розмірі 12 362,25 грн., проте, відповідач ухиляється від виконання зобов`язань за кредитним договором.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 липня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором N б/н від 07.07.2016, що складає: 49 642,13 грн. заборгованість за тілом кредиту, 12 362,25 грн. заборгованість за простроченими відсотками; а всього 62004 гривень 38 копійок.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 08.11.2021 заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 26липня 2021 року по цивільній справі за позовом АТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без задоволення.

Не погодившись з заочним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд його скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт послалася на те, що відповідач не отримувала копію позовної заяви, а матеріали справи не містять доказів направлення на її адресу ухвали про відкриття провадження у справі. Зазначила, що не була повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що є підставою для скасування заочного рішення. Апелянт також зазначила, що 26.09.2020 прийняла на свій мобільний телефон дзвінок з номеру телефону від невідомої особи стосовно оголошення на сайті olx.ua, де відповідач продавала свої речі. Невідомий чоловік повідомив її, що його сестра бажає купити речі та він дасть їй номер телефону ОСОБА_1 . Через 2 хвилини на мессенджер Вайбер відповідачу надійшло повідомленні з іншого номеру на ім`я ОСОБА_2 та в повідомленні було вказано адресу на яку відіслати речі та відповідач повідомила номер своєї картки Приватбанк для зарахування коштів. Після цього через деякий час ОСОБА_1 передзвонили на мобільний телефон з номеру мобільного та назвалися службою Приватбанку, оператор ОСОБА_4 , номер жетону 244, та повідомила, що відповідач очікує переказ коштів на суму 2700 грн., однак їй нібито потрібно зайти в додаток Приват24 та збільшити інтернет ліміт та кредитний ліміт до 20000 грн. для того щоб валюта переказу переконвертувалась. Відповідач зазначила, що вона керуючись довірою до служби безпеки Приватбанку зробила всі необхідні дії та на вимогу представника банку назвала секретний код на картці, таким чином почалися списання коштів. Відповідач одразу ж звернулася до відділення Приватбанку та написала електронне звернення до Управління протидії кіберзлочинам в Одеській області, звернення було зареєстровано за номером 97029. Апелянт зазначила, що оскільки не отримувала у користування грошові кошти, які належать Приватбанку, не давала згоду третім особам на їх отримання, а дії третіх осіб містять ознаки злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, то в неї відсутній обов`язок повернення вказаних коштів. Скаржник також послалася на правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 05.04.2021 у справі №336/3989/19 та зазначила, що попередила позивача про те, що відносно неї було вчинено злочин (шахрайство) внаслідок чого невідома особа заволоділа коштами з картки, що належить відповідачу по картковому ліміту у розмірі 50 000 грн, отже згідно вищевказаної правової позиції з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операції за електронним платіжним засобом несе банк. Відповідач також зазначила, що позивачем не надано пояснення щодо суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 62004,38 грн., а саме не надано пояснення щодо нарахування заборгованості по процентам та комісії, а також пені, штрафів та неустойки. Заявлені позивачем суми процентів до стягнення не ґрунтуються на умовах кредитного договору і наданому самим же позивачем розрахунку, тому не підлягають задоволенню. Позивач не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, тому розрахунок заборгованості банком зроблено без врахування вказаних обставин щодо шахрайського заволодіння коштами та не може бути прийнятий судом як належний та допустимий доказ. Апелянт вказала на те, що позивачем на надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його частково погашення, тому відповідач не має підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед банком, а також суми відсотків, зазначені в розрахунках та довідці є вірними. Матеріали справи не містять відомостей заборгованості відповідача за кредитним договором у розмірі 62004,38 грн., враховуючи, що згідно з анкетою-заявою відповідачем було зазначено бажаний кредитний ліміт на картці, розмір якого у подальшому через шахрайські дії збільшився до 50000 грн. Нарахування неустойки у вигляді штрафів фіксована частина та процентна ставка є безпідставними.

Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено, що 07.07.2016 ОСОБА_1 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг. Відповідачем була підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно якої позичальник підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Встановлено, що у анкеті-заяві містяться персональні дані ОСОБА_1 , адреса реєстрації та фактичного місця проживання, контактна інформація, сімейний і соціальний статус, трудова зайнятість, майновий стан, дата та її підпис, однак відсутні дані про такі істотні умови кредитування як вид кредитної картки, бажаний розмір кредитного ліміту за платіжною карткою, процентна ставка, номер кредитної картки, рахунок та строк її дії, цільове призначення кредиту тощо, обов`язковість яких передбачено Умовами та правилами надання банківських послуг.

Згідно з довідкою АТ КБ "Приватбанк" про видані позичальнику кредитні картки на підставі вказаного вище договору відповідачу було надано дві кредитні картки, а саме: 07.07.2016 № НОМЕР_1 термін дії якої до 03/20 та 22.05.2020 № НОМЕР_2 термін дії до 11/23.

22.05.2020 шляхом підписання паспорту споживчого кредиту ОСОБА_1 була ознайомлена з умовами споживчого кредитування в АТ КБ "Приватбанк". Зазначена інформація зберігала чинність та була актуальною до 06.06.2020, тобто протягом 15 днів.

Відповідно до довідки позивача про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , 07.07.2016 відбувся старт карткового рахунку, кредитний ліміт було встановлено у розмірі 0,00 грн. 26.09.2020 кредитний ліміт картки за № НОМЕР_2 збільшено у розмірі 20 000 грн.; кредитний ліміт збільшено у розмірі 30 000 грн; кредитний ліміт збільшено у розмірі 50 000 грн; кредитний ліміт зменшено у розмірі 15 000 грн.; кредитний ліміт збільшено у розмірі 40 000 грн.; кредитний ліміт зменшено у розмірі 10 000 грн.; кредитний ліміт збільшено у розмірі 35 000 грн. 14.12.2020 кредитний ліміт зменшено у розмірі 0,00 грн.

До кредитного договору банк також надав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які не підписані сторонами.

Крім того, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, позивач надав виписку по картковому рахунку позичальника станом на 17.05.2021 та розрахунки заборгованості за договором N б/н від 07.07.2016 станом на 11.05.2021.

Згідно розрахунку заборгованість відповідача за кредитним договором становить 62004,38 грн. та складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 49 642,13 грн та заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 12 362,25 грн.

Задовольняючи позов про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем непогашена у повному обсязі заборгованість за кредитним договором, у зв`язку з чим стягнув з відповідача заборгованість за тілом кредиту та простроченими відсотками в загальному розмірі 62004,38 грн.

Однак, з таким висновком суду апеляційний суд не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві від 07.07.2016 процентна ставка не зазначена, тобто між сторонами відсутня згода щодо істотних умов договору, зокрема розміру відсотків у якості плати за користування грошовими коштами.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, а саме: заборгованість за простроченими відсотками.

Позивач, обґрунтовуючи своє право вимоги, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором N б/н від 07.07.2016 та виписки по картковому рахунку позичальника, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна та витяг з Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, як невід`ємні частини спірного договору.

Однак матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані позивачем Умови та правила і саме у вказаній редакції розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15).

У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин (07.07.2016) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (31.05.2021), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяги з Тарифів і Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг у Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року в справі N342/180/17 (провадження N 14-131цс19) вказала, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

У зв`язку з вищевикладеним, апеляційний суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ "Приватбанк" відсотків.

Апеляційний суд вважає, що виписка по картковому рахунку, що долучена позивачем до матеріалів справи, є належним доказом щодо заборгованості відповідача, однак вказана виписка по картковому рахунку ОСОБА_1 не свідчить про досягнення між нею та банком домовленості щодо розміру і порядку сплати процентів за користування кредитним лімітом, а лише відображає користування позичальником кредитними коштами та динаміку утворення заявленої суми заборгованості.

Посилання позивача на паспорт споживчого кредиту, підписаний сторонами 22.05.2020, в якому визначені умови кредитування ОСОБА_1 , у тому числі визначена процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту на рівні 86,4 % річних (Універсальна) та 84 % річних (Універсальна Голд), відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.

Пунктами 3,4 Паспорту споживчого кредиту визначено основні умови кредитування шляхом встановлення кредитного ліміту на кредитну картку від 50 000 до 75 000 грн в залежності від типу картки, наданого на споживчі потреби, та встановлено строк договору і кредитування до 240 місяців, пільговий період до 55 днів з процентною ставкою за межами пільгового періоду 43,20 %, 42 % та 37,2 % відсотків річних відповідно.

Згідно з порядком повернення кредиту, передбаченого п. 5 Паспорту споживчого кредиту, встановлено розмір платежів та їх сплату, що здійснюється 1 календарного місяця у якому були здійснені витрати у визначеному розмірі від заборгованості на кінець попереднього місяця, але не менше 100 грн.

Відповідно до п. 6 вказаного Паспорту споживчого кредиту процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту складає 86,40 %, 84 % та 74,40 %.

Отже, зі змісту підписаного сторонами 22.05.2020 паспорту споживчого кредиту слідує, що він є тією інформацією, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартизована форма), викладений у формі відповідно до Додатку 1 до Закону України "Про споживче кредитування".

Закон України "Про споживче кредитування", який набрав чинності 10 червня 2017 року та діяв на час підписання ОСОБА_1 та позивачем паспорту споживчого кредиту, визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1 Закон України "Про споживче кредитування" договір про споживчий кредит - це вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Стаття 9 Закону України "Про споживче кредитування" визначає інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (ч. 2 ст. 9 Закону).

Частиною 3 ст. 9 Закону України "Про споживче кредитування" визначено інформацію, що надається кредитодавцем споживачу, також і в разі укладення договору про споживчий кредит у формі кредитування рахунку (п. 12).

Отже, зважаючи на наявність підписаного сторонами 22.05.2020 паспорту споживчого кредиту, який відповідає формі та змісту, визначеним для нього Додатком 1 Закону України "Про споживче кредитування", АТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 мали намір укласти договір споживчого кредитування.

Надаючи аналіз паспорту споживчого кредитування, слід також звернути увагу на те, що в розділах 4 паспорту споживчого кредиту зазначено, що загальна вартість кредиту є орієнтовною, реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення. В розділі 7 вказаного паспорту зазначається, що ця інформація зберігає чинність та є актуальною до 06.06.2020.

Крім того, в паспорті вказано, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в ньому, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий стан, розмір доходів тощо.

В той же час анкету-заяву ОСОБА_1 підписала 07.07.2016, тобто за 4 роки до ознайомлення з інформацією, викладеною в паспорті.

За таких обставин підстави вважати, що доданий паспорт має зв`язок із договором від 07.07.2016 і є його частиною та що між сторонами було укладено договір споживчого кредиту із досягненням згоди щодо усіх істотних умов кредитування, відсутні.

Враховуючи викладене, у суду були відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованості за процентами.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, апеляційний суд приходить до висновку, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитом, наданим позивачем заборгованість відповідача за тілом кредиту склала 49 642,13 грн.

Так, доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

Згідно з вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

За пунктом 5.6. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року N 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2019 року у справі N910/10254/18, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, а тому можуть підтверджувати факт передачі кредитних коштів позичальнику та заборгованість за кредитним договором.

Отже, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Наведене також узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі N 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18) та від 16 вересня 2020 року у справі N 200/5647/18 (провадження N 61-9618св19).

Зважаючи на викладені вище обставини справи та норми закону, апеляційний суд вважає, що наданий банком розрахунок є належним доказом та допустимим засобом доказування у цій справі та в сукупністю з випискою по рахунку відповідача свідчить про отримання останньою кредитних коштів.

З розрахунку заборгованості вбачається, що у відповідача станом на 11.05.2021 заборгованість за тілом кредиту становить 49 642,13 грн.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що вимоги банку в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 49 642,13 грн. є обґрунтованими.

Вимог про стягнення пені, штрафів та неустойки позивач не пред`являв.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що відносно апелянта були здійсненні шахрайські дії, в результаті яких без її відома та згоди на її ім`я та на її картку для виплат, банком було перераховано кредитні кошти в розмірі 50 000,00 грн., які миттєво були зняті невідомими особами, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки відповідачем не надано суду належних доказів на підтвердження наявності шахрайських дій вчинених відносно неї за результатами перевірки обставин справи здійснених органами поліції в рамках кримінального провадження N0000544 (а.с. 109).

Крім того, у апеляційній скарзі ОСОБА_1 підтверджує повідомлення нею власного коду невстановленій особі, яка представилася працівником банку, що суперечить правилам та покладає саме на неї тягар негативних наслідків.

Не можуть бути підставою скасування рішення суду доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 08.06.2021, прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у даній справі. В ухвалі суду зазначено, що справа буде розглядатися без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, відтак правила п.3ч.3ст.376 ЦПК України не застосовуються.

Наявні у справі докази свідчать про направлення на адресу ОСОБА_1 копії ухвали про відкриття провадження та матеріалів, проте вони повернулися неврученими «за відсутністю адресата за місцем проживання».

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в частині вимог про стягнення заборгованості за відсотками, а в решті підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 липня 2021 року в частині вимог Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення заборгованості за відсотками, судових витрат скасувати.

В задоволенні позову Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: