Номер провадження: 22-ц/813/3257/22
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Дришлюк А. І.
Категорія 5
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування майна, усунення перешкод у користуванні власністю, виселення, вселення, зобов`язання не перешкоджання у користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ:

20 листопада 2020 року ОСОБА_3 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна, усунення перешкод у користуванні власністю, виселення, вселення, зобов`язання не перешкоджання у користуванні власністю. В обґрунтування своїх позовних вимог повідомляла, що їй на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу. Зазначала, що за захистом порушених прав власника вона вимушена була звернутися до суду. Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси (справа №523/10906/18) від 05.03.2019 року було задоволено її позов та було: визнано недійсним договір купівлі продажу від 30.09.2009 року належної їй квартири та визнано недійсним договір дарування від 02.03.2012 року вказаної квартири. Постановою Одеського апеляційного суду від 13.10.2020 року заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05.03.2019 р. було скасовано в частині визнання недійсним договору дарування від 02.03.2012 року та було відмовлено у задоволення її позову до ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору дарування від 02.03.2012 року. Постановою Одеського апеляційного суду було встановлено її право на звернення до суду з позовом про витребування майна від добросовісного набувача, у зв`язку з чим вона ї звернулася до суду з вказаною позовною заявою (а.с. 1-5).

12 травня 2021 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування майна, усунення перешкод у користуванні власністю, виселення, вселення, зобов`язання не перешкоджання у користуванні власністю, поновлення строку на звернення до суду задоволено. Поновлено ОСОБА_3 строк на звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна, усунення перешкод у користуванні власністю, виселення, вселення, зобов`язання не перешкоджання у користуванні власністю. Витребувано у ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_3 . Усунуто перешкоди у користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_2 відносно ОСОБА_3 шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 . Вселено ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_2 . Зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі - 840,80 грн (а.с.78-82).

10 червня 2021 року Одеським апеляційним судом отримано апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 травня 2021 року. Апелянт вважає, що зазначене рішення було винесено судом першої інстанції лише на основі одного додатка, наданого ОСОБА_3 , а саме постанови Одеського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року. Аргументуючи апеляційну скаргу, апелянт наголошує, що про порушення своїх прав ОСОБА_3 була обізнана ще у 2016 році, так як у Суворовському районному суді м. Одесі знаходилася цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна, в даній справі, як зазначає апелянт, ОСОБА_3 повідомляла суду, що про обставину щодо незаконного відчуження її квартири попри її волю вона дізналася лише 01 вересня 2016 року. Тому, апелянт вважає, що позов ОСОБА_3 не підлягав задоволенню за строками позовної давності. Апелянт повідомляє, що ОСОБА_3 подала заяву про поновлення строку позовної давності лише після зазначення цієї обставини ОСОБА_1 у відзиві. Апелянт просить звернути увагу на те, що ОСОБА_1 спірну квартиру фактично купив, однак за порадою приватного нотаріуса та представника агентства нерухомості оформив договором дарування, щоб зменшити податковий тиск при посвідченні та укладанні угоди. Апелянт повідомляє, що справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним та визнання права власності розглядається у Суворовському районному суді м. Одеси і від вирішення зазначеної справи, на думку апелянта, будуть залежати заявлені в даній справи підстави і їх доведення ОСОБА_3 для витребування майна із чужого незаконного володіння. Також, апелянт вважає, що вимога стосовно не перешкоджання у користуванні спірною квартирою є похідною і не підлягає задоволенню через те, що не підлягає задоволенню основна вимога. Тому, апелянт просить суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 травня 2021 року та винести нове рішення, яким у задоволенні вимог ОСОБА_3 відмовити (а.с. 86-93).

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці та тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Сторони про час та порядок проведення судового засідання повідомлені належним чином. Клопотання про розгляд справи в режимі відео конференції до суду не подавали.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира вибула із власності ОСОБА_3 незаконно, без її волі та відома, відповідач ОСОБА_1 набув вказану квартиру безвідплатно, за договором дарування №440 від 02.03.2012 року, посвідчений приватний нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Заботкіною Т.Ю. в особи, яка не мала права його відчужувати та ОСОБА_3 як власник має право на витребування у ОСОБА_1 квартири за вищевказаною адресою. Також, суд першої інстанції вважав за потрібне поновити ОСОБА_3 строк позовної давності, оскільки судом встановлено, що позивач дізналася про порушення своїх прав безпосередньо ОСОБА_1 після реєстрації свого права власності на спірну квартиру 07.08.2019 року, а також встановлено намагання реалізувати свої права власника вселитися у належну їй квартиру, водночас суд взяв до уваги факт своєчасного звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів, тривалість розслідування кримінального провадження №0005871 від 01.09.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, що не залежало від позивача, а також те, що позивач є інвалідом другої групи, страждає на хронічні захворювання, та не має вищої освіти (а.с. 80-81).

Апеляційний суд, відхиляючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Обставини справи та оцінка апеляційного суду.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 17 липня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Сакал І.М., реєстровий номер № 2958, наданої позивачем до позовної заяви, ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_6 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8).

13 серпня 2003 року право власності зареєстровано КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», запис № 22 в книзі 446 пр-47, за реєстровим номером 18327431 (а.с. 8 зворот - 9).

Згідно з договором купівлі-продажу від 30 вересня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В.В. за реєстровим номером 1580, ОСОБА_3 передала у власність, а ОСОБА_4 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 10). Позивачка вказує на те, що зазначений договір вона не укладала та не підписувала, належну їй квартиру не відчужувала (а.с. 1-2).

02 березня 2012 року належна позивачу квартира була відчужена ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Заботкіною Т.Ю., реєстровий номер №440 (а.с. 12).

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 березня 2019 року (справа №523/10906/18) вирішено задовольнити позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним, про витребування майна із чужого незаконного володіння; визнати недійсним договір купівліпродажу від 30.09.2009 року квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В.В.; визнати недійсним договір дарування №440 від 02.03.2012 року квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Заботкіною Т.Ю. (а.с. 14-15).

02 серпня 2019 року право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності 32711917 (а.с. 11).

13 жовтня 2020 року постановою Одеського апеляційного суду вирішено заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 березня 2019 року скасувати в частині визнання недійсним договору дарування №440 від 02 березня 2012 року квартири за адресою: АДРЕСА_1 та відмовити у задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору дарування №440 від 02.03.2012 року квартири за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому постанова апеляційного суду не оскаржувалася, а отже заочне рішення набрало законної сили.

У постанові Одеського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року колегія суддів зазначила, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Отже, вимога позивача про визнання договору дарування від 02 березня 2012 року недійсним є неправильним способом захисту та таким, що не відповідає вимогам закону, а тому задоволенню не підлягає. Крім того, апеляційний суд зазначив, що викладене не позбавляє ОСОБА_3 права звернутись до суду з новим позовом до ОСОБА_1 про витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 3 ст. 388 ЦК України.

У зв`язку із викладеним, позивачка звернулася до суду із даним позовом.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом і було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року в справі № 1522/25684/12).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, судами першої та апеляційної інстанції у цивільній справі №523/10906/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання договорів купівлі-продажу та дарування недійсними встановлено, що відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №18-3643 від 18 грудня 2018 року, проведеної Одеським науково-дослідним інститутом експертиз за ухвалою суду від 04 вересня 2018 року, підпис, який міститься у графі «продавець» у договорі купівлі-продажу від 30 вересня 2009 року квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого Гарською В.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Крім того, у постанові Одеського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року колегія суддів послідовно виклала наступні факти, а саме, що: «згідно договору купівлі-продажу від 30 вересня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В.В. за реєстровим номером 1580, квартира АДРЕСА_2 була продана ОСОБА_7 ОСОБА_4

09 червня 2016 року ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_8 ».

Дані про те, коли та кому ОСОБА_9 в подальшому відчужила спірну квартиру матеріали справи не містять.

За договором купівлі-продажу від 25 вересня 2010 року ОСОБА_10 , який діяв від імені ОСОБА_11 на підставі довіреності, продав ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в рівних частках (по 1/2) квартиру АДРЕСА_2 . Як зазначено в цьому договорі вказана квартира належить продавцю ОСОБА_11 на підставі договору купівлі продажу від 23 березня 2010 року.

За договором дарування від 27 грудня 2011 року ОСОБА_14 подарувала ОСОБА_13 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , який став власником всієї квартири.

Згідно договору дарування від 02 березня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Заботкіною Т.Ю. за реєстровим номером 440, ОСОБА_13 подарував квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_1 ».

Вище зазначене свідчить про те, що спірна квартири вибула із володіння ОСОБА_3 поза її волею, а також неодноразово відчужувалася, що в свою чергу підтверджує те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 жодних юридичних відносин не існує.

Крім того, відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17 власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Вказане свідчить про те, що правильним є визнання недійсними не всіх правочинів, а лише першого та в подальшому звернення із позовом про витребування майна в останнього набувача, що і було зроблено позивачкою та є ефективним і достатнім способом захисту її порушеного права, який забезпечує повністю відновлення порушеного права власниці, у якої вибуло майно із володіння поза її волею, а отже, відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 , як власник спірного майна, має право на витребування у ОСОБА_1 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо доводів апелянта про фактичне придбання спірної квартири, а не отримання її на підставі договору дарування.

Так, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказував на те, що він фактично купив спірну квартиру, однак за порадою приватного нотаріуса та представника агентства нерухомості оформив договором дарування, щоб зменшити податковий тиск на укладені угоди. З цього приводу апелянт зазначає, що він звернувся до суду з позовом до ОСОБА_13 та ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним та визнання права власності для того, щоб довести, що на момент укладання спірної угоди він був добросовісним набувачем майна, а також у зв`язку з тим, що квартира була придбана за умовами відплатної двосторонньої угоди, вказану спірну квартиру, на думку апелянта, не можна витребувати за будь-яких умов відповідно до вимог ч. 3 ст. 388 ЦК України (а.с. 90 зворот - 91).

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2021 року в цивільній справі №523/607/20 вирішено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_13 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним та визнання права власності задовольнити частково; визнати договір дарування від 02 березня 2012 р., відповідно до якого ОСОБА_13 безоплатне передає, а ОСОБА_1 приймає у власність нерухоме майно однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 ), загальною площею 34,2 кв.м., у тому числі житловою площею 17,4 кв.м., який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Заботкіною Т.Ю. у реєстрі №440 - удаваним правочином; визнати, що між 02 березня 2012 р. між ОСОБА_13 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого ОСОБА_13 передав у власність, а ОСОБА_1 приймає у власність нерухоме майно однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 ), загальною площею 34,2 кв.м., у тому числі житловою площею 17,4 кв.м., за ціною 288000 гривень, що була еквівалентно сумі у розмірі 36000 доларів США; позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 ), загальною площею 34,2 кв.м., у тому числи житловою площею 17,4 кв.м. залишити без задоволення у повному обсязі; стягнути з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2000 гривень.

На даний час, в провадженні Одеського апеляційного суду перебуває апеляційна скарга ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2021 року в справі №523/607/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_13 , за участю третьої особи ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним, визнання права власності.

Разом з тим, згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

Зазначене узгоджується із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року в цивільній справі № 761/17142/15-ц.

Так, матеріалами справи підтверджується, що спірна квартира вибула із власності позивачки поза її волею. Крім того, відповідач не оскаржував постанову від 13 жовтня 2020 року в цивільній справі №523/10906/18 та заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 березня 2019 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу, як і не спростував вибуття квартири із власності позивачки поза її волею. Таким чином, в даній категорії справ необхідним є встановлення факту вибуття майна із власності позивача поза його волею та недійсності лише першого договору в ланцюзі договорів, які були укладені, що в свою чергу підтверджує відсутність у продавця ( ОСОБА_13 ) на момент укладення договору дарування (спір за яким на даний час знаходиться у провадженні Одеського апеляційного суду по справі №523/607/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_13 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним та визнання права власності) прав на відчуження спірної квартири та спростовує доводи відповідача (апелянта) що у разі визнання договору дарування удаваним спірну квартиру не можна буде витребувати за будь-яких умов відповідно до вимог ч. 3 ст. 388 ЦК України.

Щодо строків позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Частиною п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, у чинному законодавстві не наведено переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.

Вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності необхідно враховувати, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними труднощами для вчинення процесуальних дій у встановлений строк (постанова Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в цивільній справі № 359/4206/19).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 року у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

З огляду на це, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання поважними причин пропуску строку позовної давності та поновлення такого строку.

При цьому, апеляційний суд вважає за потрібне зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія А, №303-А, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції залишає без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький