ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5951/22 Справа № 212/2790/20 Суддя у 1-й інстанції - Власенко М. Д. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

сторони

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк"

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Вовка Михайла Вадимовича на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 липня 2022 року, ухваленого суддею Власенком М.Д. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 07липня 2022 року,

УСТАНОВИВ

У квітні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 29 вересня 2006 року, відповідач отримала кредит у розмірі 2500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 12000 гривень. Відповідач, підписавши заяву, підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між нею і Банком Договір про надання банківських послуг.

Щодо зміни кредитного ліміту Банк керувався п.3.2, п.3.3 Умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і Клієнт дає право банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт.

Банк за договором свої зобов`язання виконав, надавши Відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах договору і в межах встановленого ліміту.

Відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за договором не надала своєчасно грошові кошти на погашення кредиту, в зв`язку з чим станом на 23 березня 2020 року має заборгованість в розмірі 51191,85 гривень, з яких: 33560,93 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 33560,93грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 4087,98 гривень заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит, згідно ст.625 ЦК України; 10629,04 гривень нарахована пеня; 500,00 гривень - штраф (фіксована частина), 2413,90 гривень - штраф (процентна складова), а також просив стягнути судовий збір у розмірі 2102, 00 гривень.

Ухвалою суду від 07 травня 2020 року було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2021 року позовні вимоги задоволені частково, стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 37648,91 грн., а також судовий збір у розмірі 1545,91 грн.

Ухвалою суду від 04 листопада 2021 року за заявою відповідача заочне рішення від 21 січня 2021 року скасовано та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

27 січня 2022 року позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, за якою Банк просив стягнути з відповідача заборгованість за договором №б/н від 29.09.2006 року у розмірі 26 344,08 грн., в яких: 24 078,39 грн. заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 24078,39 грн. - заборгованість за просроченими тілом кредиту, 2265,69 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦПК України, а також судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 липня 2022 року зменшені позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 29.09.2006 року в сумі 24 078 (двадцять чотири тисячі сімдесят вісім) гривень 39 копійок, а також судовий збір в сумі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одну) гривню 22 копійки.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Відповідач ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Вовк М.В., будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просить скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове про повну відмову позивачу в задоволенні позовних вимог, а також змінити розподіл судових витрат, стягнувши з Позивача на користь Відповідача судовий збір в розмірі 3 335,83 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 7 500 грн.

При цьому, сторона відповідача зазначає, що у Анкеті-заяві від 29 вересня 2006 року відсутні умови про договірне списання відсотків за рахунок тіла кредиту, а наданий Позивачем Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не підлягає застосуванню до спірних правовідносин сторін у даній справі. Вказує, що Банк фактично штучно та безпідставно збільшував розмір основного боргу по кредиту, в тому числі здійснював нарахування відсотків на відсотки, тому розрахунок процентів за період з 01.06.2015 по 31.01.2020 наданий Позивачем не відповідає умовам кредитного договору.

Представник відповідача ОСОБА_2 зазначає, що Позивачем суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, оскільки Банком не надано розрахунок заборгованості за кредитним договором, який відповідає умовам кредитного договору, без погашення відсотків за рахунок кредиту, тому в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Позивача заборгованості в сумі 24078,39 грн. слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Також сторона відповідача вказує, що в Анкеті-заяві від 29.09.2006 відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), тому до спірних правовідносин між сторонами повинні застосовуватись виключно умови кредитування визначені в Анкеті-заяві, яка особисто підписана Відповідачем ОСОБА_1 .

Звертає увагу, що відповідно до розрахунку заборгованості Відповідачем було погашено 2 979,72 грн. пені та оскільки домовленості у Анкеті-заяві про сплату пені не було, Позивач не мав правових підстав зараховувати сплачені ОСОБА_1 грошові кошті на погашення заборгованості по пені в зазначеній сумі. Наведені висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі №643/5521/19 (провадження №61-20093св19), постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №545/2248/17 (провадження №61-11459/св19).

Представник відповідача просить стягнути з Позивача на користь ОСОБА_1 понесені останньою судові витрати зі сплати судового збору, які складаються 454 грн. судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення та 2881,83 грн. за подачу апеляційної скарги, що разом складає - 3 335,83 грн. та витрати на правничу допомогу : 6000 грн. в суді першої інстанції та 1500 грн. в суді апеляційної інстанції, що разом складає -7 500 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу сторони відповідача, позивач АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на законність і обґрунтованість судового рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказує, що розрахунок заборгованості відповідачем не оскаржувався, доказів належного виконання зобов`язання за кредитним договором не надано, тому з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь Банку заборгованість зі сплати тіла кредиту в повному обсязі.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони відповідача не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до підписаної Заяви б/н від 29 вересня 2006 року, між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір, згідно якого Відповідач отримала кредитну картку з встановленням кредитного ліміту у розмірі 2500 грн., з базовою відсотковою ставкою 36% річних із розрахунку 360 днів на рік. Строк дії кредитного договору відповідає строку дії картки. Відповідач також підписалася про те, що вона ознайомлена та згодна з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» (а.с.40).

З моменту отримання Відповідачем кредитної карти кредитний ліміт по карті змінювався, а саме: 29.09.2006 року встановлений в розмірі 2500 грн., 28.07.2007 року збільшений до 3000 грн., 13.08.2007 року збільшений до 5500 грн., 26.09.2008 року збільшений до 9000 грн., 16.10.2008 року зменшений до 2800 грн., 13.06.2009 року збільшений до 5000 грн., 22.06.2009 року зменшений до 3000 грн., 08.06.2010 року збільшений до 5000 грн., 22.02.2011 року збільшений до 9400 грн., 25.02.2013 року збільшений до 12000 грн., 22.07.2018 року кредитний ліміт знижений до нуля (а.с.38).

Окрім того, судом встановлено та підтверджено наданими позивачем доказами, що з моменту підписання відповідачем ОСОБА_1 кредитного договору з позивачем, на виконання його умов позивачем здійснювались неодноразові перевипуски пластикових карт, а саме: НОМЕР_1 18.07.2005 термін дії 07/12; НОМЕР_2 18.07.2012 термін дії 11/15; НОМЕР_3 01.08.2015 термін дії 07/19; НОМЕР_3 08.12.2015 термін дії 07/19. (а.с.39).

Згідно наданої позивачем виписки за договором станом на 27.03.2020 року вбачається, що відповідач активно користувалася кредитними коштами шляхом зняття готівки, здійснення розрахунків за покупки (а.с.34-37).

Також судом встановлено та доведено належними доказами, що відповідач після спливу дії первісно виданої кредитної картки № НОМЕР_1 , отримувала та використовувала також наступні кредитні картки, що видавались до спливу дії попередніх, а саме № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 , про що свідчить виписка з руху по картці із описом здійснених відповідачем покупок, зняття готівки та поповнення рахунку, отже перевипуск карток здійснювався на підставі волевиявлення самого відповідача, а не за власною ініціативою банку.

З розрахунку заборгованості, який узгоджується з інформацією, що міститься у виписці по картці видно, що, відповідачем, починаючи з моменту отримання кредитних коштів з 29.09.2006 року здійснювалось щомісячне та щорічне регулярне внесення грошових коштів на кредитну картку з метою погашення кредитної заборгованості.

Останнє погашення заборгованості здійснено відповідачем 11.05.2019 року на суму 2500 грн, в той час як позов пред`явлено до суду в квітні 2020 року, тобто до спливу трирічного строку позовної давності.

Крім того, відповідачем здійснювалось часткове погашення заборгованості і після пред`явлення позову, а саме 15 вересня 2021 року на суму 10000 грн. і вказані дії свідчать про визнання відповідачем свого обов`язку щодо погашення заборгованості.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з Відповідача на користь Позивача заборгованість за кредитним договором від 29.09.2006 року у сумі 24078,39 грн., виходив з того, що у Заяві від 29 вересня 2006 року, що була підписана Відповідачем сторонами узгоджено розмір відсотків за користування кредитними коштами на рівні базової відсоткової ставки 36% річних із розрахунку 360 днів на рік, строк та порядок їх повернення, строк дії кредитного ліміту, що відповідає строку дії карти, що повністю підтверджує укладення між сторонами кредитного договору, яким узгоджено нарахування відсотків за користування кредитними коштами.

Відмовляючи Позивачу у стягненні з ОСОБА_1 відсотків в розмірі 2265,69 грн, що нараховані відповідно до ст.625 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не конкретизовано яким чином та за який період нарахована вказана сума, виходячи з якого розміру відсоткової ставки, та враховуючи, що заборгованість за тілом кредиту вже включає в себе розмір автоматично списаних банком відсотків з карти Відповідача в обумовленому сторонами розмірі, позовні вимоги у цій частині недоведені належними та допустимими доказами.

Відмовляючи Відповідачу у застосуванні строків позовної давності, суд першої інстанції на підставі досліджених доказів виходив з того, що останнє погашення заборгованості здійснено Відповідачем 11.05.2019 року на суму 2500 грн, а позов пред`явлено до суду в квітні 2020 року, тобто до спливу трирічного строку позовної давності. Окрім того, Відповідачем здійснювалось часткове погашення заборгованості і після пред`явлення позову, а саме 15 вересня 2021 року на суму 10000 грн., що свідчить про визнання Відповідачем свого обов`язку щодо погашення заборгованості.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та не може погодитись з доводами сторони відповідача викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

За вимогами ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Суд першої інстанції дотримався зазначених вище норм закону, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і обґрунтованим.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13, - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, в частині, що стосуються питання форми правочину, істотних умов договору та виконання зобов`язань за кредитним договором, а також Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Отже, оскільки грошові кошти використовувались Відповідачем та на даний час не повернуті Позивачу, кредитор має право на повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, яку суд першої інстанції і стягнув з ОСОБА_1 .

Наданий АТ КБ«ПРИВАТБАНК» до заяви про зменшення розміру позовних вимог розрахунок заборгованості ОСОБА_1 перед Банком, стороною відповідача не спростовано, свого розрахунку боргу суду не надано, тому висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з Відповідача 24078,39 грн. заборгованості за тілом кредиту, колегія суддів вважає правильним і повністю з ним погоджується.

Колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Вовка Михайла Вадимовича залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 27 жовтня 2022 року.

Головуючий:

Судді: