ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі Коротун І.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтаві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційн ими скаргами Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області та представника ОСОБА_1 адвоката Малойван Євгена Ігоровича

на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2021 року, ухвалене суддею Семіряд І.В., повний текст рішення складено 14 грудня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

08 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 30.08.1982 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до заводу ім. Малишева обрубником фасонного лиття в цеху 530. З 03.02.1986 року був переведений стропальником формувального в цеху №580. 19.01.1983 року був переведений до цеху 175 слюсарем резних робіт/ремонтувальником 3 розряду. 27.08.1985 року був прийнятий слюсарем механо-збірних робіт 3 розряду. 03.05.1986 року переведений до цеху 430. З 14.10.1987 року працював в цеху 530 слюсарем по ремонту та обслуговуванню промислової вентиляції та опалювання. 01.03.1997 року переведений до цеху 550 слюсарем по ремонту та обслуговуванню систем вентиляції та кондиціювання в ливарному цеху, де працював до 11.10.1989 року. 02.02.2004 року був прийнятий до цеху 550 слюсарем по ремонту та обслуговуванню систем вентиляції та кондиціювання в ливарному цеху, де працював до 03.10.2012 року. За даними відомчої лабораторії в сталеливарному цеху виявлено: в 1987 р. - посеред дільниці термообрубки шум 85 дБА при ГДК 80 дБА: в 1990 р. - на стержневий дільниці пил 5,1-6,1 мг/м3, на землеготувальній дільниці 6,1 мг/м3, на формувальній дільниці 5,1-8,3 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3; виробничий шум 84-98 дБА при ГДК 80 дБА; в 1991 р. - виробничий шум 88 дБА при ГДК 88 дБА; в 1992 р. - на стержневий дільниці пил 5,0-7,0 мг/м3, на обрубній дільниці 4,0 мг/м3, при ГДК 2,0 мг/м3; та 7,0 мг/м3, при ГДК 6,0 мг/м3, виробничий шум 84 дБА при ГДК 80 дБА; в 1998 р. - пил на землеготувальній дільниці 9,76 мг/м3, на стержневій дільниці 3,79-5,69 при ГДК 2,0 мг/м3. Всі ці виробничі фактори призвели до незворотних проф. патологічних змін в організмі позивача, і як наслідок, сьогодні він є інвалідом другої групи та має 80% втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання. За таких обставин, вважає, що він має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок часткової втрати ним професійної працездатності. Обґрунтовуючи моральну шкоду, позивач вказує, що у зв`язку з вказаними хронічними професійними захворюваннями порушуються нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, змушений залучати додаткові зусилля та ресурси для організації життя. Навіть при пересуванні та виконанні робіт по господарству він систематично відчуває біль у грудній клітині, періодичний біль в області серця, турбує задишка, головний біль, сухий кашель, загальна слабкість, втома, шум в вухах. На теперішній час стан його здоров`я не відновлений, негативні зміни у його житті незворотні. Розмір моральної шкоди позивач розраховує наступним чином: 6000х80=480 000,00 грн., де: 6000,00 - мінімальна заробітна плата на день подачі позову до суду, 80 - відсоток стійкої втрати професійної працездатності встановлений за наслідками травми безстроково, але виходячи з принципу розумності та справедливості, просить призначити розмір моральної шкоди 220 000,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, про відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, в дохід держави судовий збір у розмірі 908 грн.

В іншій частині у задоволенні позову - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 на теперішній час встановлено втрату професійної працездатності 80%, безстроково, що безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача, позивач зазнає моральних страждань, які позбавляють його нормальних життєвих зв`язків і вимагають додаткових зусиль для організації життя. Оскільки позивачу первинно стійка втрата професійної працездатності встановлена з жовтня 2005 року, то він на підставі статей 21 і 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, що була чинною на момент встановлення позивачеві стійкої втрати працездатності, має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача. З огляду на характер спричиненої моральної шкоди та міркування розумності, виваженості та справедливості суд визнав можливим стягнути на користь позивача 10 000 грн. такого відшкодування.

В апеляційній скарзі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставини, що мають значення для справи, а також невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи, і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у Відділенні у зв`язку із профзахворюванням з 23.02.2005 року. Позивачу актом П-4 встановлено професійне захворювання за час роботи на ДП «Завод ім.. Малишева». Вважає, що висновок МСЕК та Акт про розслідування професійного захворювання не можуть бути визнані беззаперечними доказами заподіяння позивачеві моральних страждань. За відшкодуванням моральної шкоди ОСОБА_1 звернувся у листопаді 2021 року. На момент звернення до суду законодавство зазнало змін, тому Фонд не є особою, яка завдала моральну шкоду позивачу. Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20.12.2005 року № 3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України № 489-V від 19.12.2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік» дію вказаних норм Закону від 23.09.1999 року, які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду, було зупинено на 2006 та 2007 роки. Законом України від 23.02. 2007 року № 717-V, що набрав чинності з 20.03.2007 року, до Закону від 23.09.1999 року внесено зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду. Згодом Законом України від 28.12.2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» Закон № 1105-XIV було викладено у новій редакції, у тому числі було змінено назву вказаного Закону на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Зазначений Закон №1105-XIV у новій редакції з назвою Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності з 1 січня 2015 року. Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV, у редакції Закону України від 28.12.2014 року № 77-VIII, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Вважає, що закріплений у статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. На підставі зазначеного вважає, що оскільки на час виникнення спірних правовідносин Закон покладав відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачав можливості такого відшкодування Фондом, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача моральної шкоди. Зазначає, що документи на які посилається позивач, як на підставу заподіяння моральної шкоди, а саме висновок МСЕК, акт розслідування нещасного випадку, не можуть бути беззаперечним доказом заподіяння моральної шкоди позивачу. Позивачем не надано суду будь-яких доказів, які підтверджують факт заподіяння моральної шкоди. Враховуючи, що з боку відповідача не було жодних протиправних дій та/ або бездіяльності, всі належні позивачу виплати проводяться своєчасно та у повному розмірі, тому розмір моральної шкоди 10 000 грн. не відповідає принципу розумності та пропорційності. Вважає такий розмір моральної шкоди завеликим. Звертає увагу, що виплати, що здійснюються за рахунок державного Фронду соціального страхування, не мають бути засобом безпідставного збагачення у вигляді коштів, стягнутих як моральна шкода за нормою Закону, що втратила чинність.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Малойван Є.І. просить рішення суду першої інстанції змінити з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставини, що мають значення для справи, а також невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення без застосування практики у подібних правовідносинах та проігнорував сталу практику Європейського суду з прав людини та Верховного суду. Судом не враховано стан здоров`я позивача, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, характер отриманої ним виробничої травми, відсоток втрати ним професійної працездатності, час та зусилля для відновлення здоров`я. Він на сьогоднішній день безстроково визнаний інвалідом та його життя зводиться до безперервного лікування наслідків професійного захворювання. Позивач погоджується, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевним стражданням, однак визначена судом сума відшкодування моральної шкоди є несправедливою та такою, що не відповідає обставинам справи. Судом не враховано, що зміни у його здоров`ї незворотні, тому він вимушений все життя пристосовуватись до нового укладу в його житті. Вважає, що сума, яка стягнута судом, не відповідає принципам справедливості, зваженості та розумності. Також зазначає, що такий розмір є принизливим для людини, яка безповоротно втратила здоров`я під час праці на зазначеному виробництві значний проміжок часу.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11.01.2022 року дана справа витребувана з Дзержинського районного суду м. Харкова (а.с. 59).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 8.02.2022 року відкрите апеляційне провадження у справі та за ухвалою цього ж суду від 21.02.2022 року справа призначена до розгляду Харківським апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (а.с. 65,67).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 01.08.2022 року дана справа перебуває у провадження Полтавського апеляційного суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 05.08.2022 року справа призначена до розгляду на 28.09.2022 року, без повідомлення учасників справи (а.с. 69).

Апеляційна скарга Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області не підлягає задоволенню, апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Малойван Є.І. підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин вбачається, що згідно з записами у трудовій книжці 30.08.1982 р. ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до заводу ім. Малишева обрубником фасонного лиття в цеху 530. З 03.02.1986 р. ОСОБА_1 переведений стропальником формувального в цеху №580. 19.01.1983 р. ОСОБА_1 переведений до цеху 175 слюсарем резних робіт/ремонтувальником 3 розряду. 27.08.1985 р. ОСОБА_1 прийнятий слюсарем механо-збірних робіт 3 розряду. 03.05.1986 р. ОСОБА_1 переведений до цеху 430. З 14.10.1987 р. працював в цеху 530 слюсарем по ремонту та обслуговуванню промислової вентиляції та опалювання. 01.03.1997 р. переведений до цеху 550 слюсарем по ремонту та обслуговуванню систем вентиляції та кондиціювання в ливарному цеху, де працював до 11.10.1989 р. 02.02.2004 р. був прийнятий до цеху 550 слюсарем по ремонту та обслуговуванню систем вентиляції та кондиціювання в ливарному цеху, де працював до 03.10.2012 року (а.с. 9-12).

В акті розслідування професійного захворювання (отруєння) від 02.12.2004 року, складеного ДП «Завод ім. Малишева» зазначено, що за даними відомчої лабораторії в сталеливарному цеху виявлено: в 1987 р. - посеред дільниці термообрубки шум 85 дБА при ГДК 80 дБА; в 1990 р.- на стержневий дільниці пил 5,1-6,1 мг/м3, на землеготувальній дільниці 6,1 мг/м3, на формувальній дільниці 5,1-8,3 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3; виробничий шум 84-98 дБА при ГДК 80 дБА; в 1991 р. - виробничий шум 88 дБА при ГДК 88 дБА; в 1992 р. - на стержневий дільниці пил 5,0-7,0 мг/м3, на обрубній дільниці 4,0 мг/м3, при ГДК 2,0 мг/м3; та 7,0 мг/м3, при ГДК 6,0 мг/м3, виробничий шум 84 дБА при ГДК 80 дБА; в 1998 р. - пил на землеготувальній дільниці 9,76 мг/м3, на стержневій дільниці 3,79-5,69 при ГДК 2,0 мг/м3 (а.с. 13-14).

При первинному огляді позивача на МСЕК від 23.02.2005 року, про що ОСОБА_1 видано довідку серії ХАР - 4 №002129, встановлено 50 % втрати працездатності з 23.02. 2005 р. по 01.03.2006 р. (а.с. 18, зворот).

При повторному огляді ОСОБА_1 встановлено 60% втрати працездатності з 01.03.2006 р. по 01.03.2007 р., що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК від 15.03.2006 р., серія ХАР-05 №000338 (а.с. 18).

У подальшому ОСОБА_1 встановлено 80% втрати працездатності з 05.03.2014 року безстроково, що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК, серія ХАР-08 №002186 (а.с. 20).

З врахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що фактом втрати ОСОБА_1 професійної працездатності на виробництві йому спричинена моральна шкода, яка згідно ст. 237-1КЗпП України має бути відшкодована.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає у ОСОБА_1 з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 23.02.2005 року.

Частинами першою, третьою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час встановлення ОСОБА_1 висновком МСЕК від 23.02.2005 р. стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до статті 13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закон, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Відповідно до абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей.

У разі настання страхового випадку, Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку.

За результатами розгляду справи по суті позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній на час заподіяння позивачу моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку, яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача, в зв`язку з чим доводи представника відповідача щодо відсутності у позивача права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування України в Харківської області є безпідставними.

Окрім того, доводи представника відповідача, які висловлені у відзиві, про те, що довідка МСЕК не містить даних про встановлення факту моральної шкоди і за таких обставин підстав для призначення соціальної страхової виплати за моральну шкоду у Фонду не має в зв`язку з відсутністю факту її наявності, не прийняті судом першої інстанції до уваги, оскільки факт відсутності в довідці МСЕК даних про встановлення факту моральної шкоди жодним чином не компенсує позивачу немайнову шкоду, завдану втратою професійної працездатності та не знімає з Фонду обов`язку з відшкодування такої шкоди.

В частині вирішення розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції зазначив наступне.

Застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року та до 01 січня 2006 року.

Отже, на відповідача може бути покладено обов`язок з відшкодування моральної шкоди, яка була спричинена лише у цей період.

З врахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду у справі №210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) та з урахуванням того, що ОСОБА_1 на час розгляду справи встановлено втрату професійної працездатності 80%, безстроково, що безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача, суд першої інстанції дійшов до висновку, що розмір моральної шкоди слід визначити у розмірі 10 000 грн., що, на думку суду, відповідає вимогам закону та матеріалам справи, оскільки лише до січня 2006 року шкоду громадянам, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання відшкодовував саме Фонд.

Апеляційний суд у складі колегії суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є стягнення з відповідача моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійного захворювання та часткової втрати працездатності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 , як потерпілому від професійного захворювання за рахунок Фонду соціального страхування України (його відповідного управління) з врахуванням наступного.

Згідно ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган,крім випадків укладення між працівником та власником або уповноваженим ним органом трудового договору про дистанційну роботу.

Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, що запобігають виробничому травматизму, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань у працівників.

Власник або уповноважений ним орган не вправі вимагати від працівника виконання роботи, що становить явну небезпеку для життя працівника, а також в умовах, що не відповідають законодавству про охорону праці. Працівник має право відмовитися від виконання дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, що становить небезпеку для життя чи здоров`я такого працівника або людей, які його оточують, і навколишнього середовища.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року№ 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).

З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Тобто, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що оскільки ОСОБА_1 встановлено висновком МСЕК від 23.02.2005 року стійку втрату професійної працездатності, то на підставі вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 23 січня 2019 року у справі №210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач отримує щомісячні страхові виплати, пенсію та при встановленні інвалідності отримав одноразову допомогу, яка в свою чергу компенсує моральні страждання та втрати у зв`язку із частковою втратою працездатності, то такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не позбавляють позивача права на відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши під час розгляду справи факт заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 у зв`язку із частковою втратою професійної працездатності, а також ті обставини, що позивач не має змоги вести звичне життя, оскільки відчуває фізичну біль, обумовлену тяжкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, дійшов правильних висновків про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача коштів на відшкодування моральної шкоди.

Водночас, колегія суддів вважає, що, визначаючи розмір моральної шкоди у розмірі 10 000 грн, суд першої інстанції не в повній мірі врахував доводи позивача, обставини справи та характер наявного у позивача захворювання та його вплив на його життя.

Згідно матеріалів справи та не заперечується учасниками справи, ОСОБА_1 встановлений основний діагноз: хронічний обструктивний бронхіт пилової етіології ІІІ стадії у фазі нестійкої ремісії. Емфізема легень ІІ ступеня. Легенева недостатність ІІІ ступеня. Хронічне легеневе серце. НК ІІ ст.. захворювання професійне, встановлене в клініці ХНДІ ГП та ПЗ, ЛЕК 27.09.2004р. Нейросенсорна приглухуватість зі значним ступенем зниження слуху ІV ст.. - захворювання професійне, встановлене в клініці ХНДІ ГП та ПЗ, ЛЕК 27.09.2004р. (а.с. 16).

Згідно відповіді Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку з 23.02.2005 р., як потерпілий внаслідок професійного захворювання, отриманого під час роботи на ДП «Завод імені В.О. Малишева», акт розслідування хронічного професійного захворювання від 02.12.2004 р.

На час звернення потерпілому було встановлено 50% втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності з 23.02.2005 р. по 28.02.2006 р., згідно довідки Харківської обласної МСЕК №1 від 23.02.2005 р., серія ХАР-4 №002129.

Потерпілим пройдено переогляди МСЕК:

з 15.03.2006 р. потерпілому встановлено 60% втрати професійної працездатності та З група інвалідності у зв`язку з професійним захворюванням з 01.03.2006 р. по 29.02.2008 р., згідно довідки Харківської обласної МСЕК №1 від 15.03.2006 р., серія ХАР-05 №000338;

з 12.03.2008 р. потерпілому встановлено 70% втрати професійної працездатності та З група інвалідності у зв`язку з професійним захворюванням з 01.03.2008 р. по 28.02.2010 р., згідно довідки Харківської обласної МСЕК №1 від 12.03.2008 р., серія ХАР-06 №000537;

з 03.03.2010 р. потерпілому встановлено 70% втрати професійної працездатності та З група інвалідності у зв`язку з професійним захворюванням з 01.03.2010 р. безстроково, згідно довідки Харківської обласної МСЕК №1 від 03.03.2010 р., серія ХАР-06 №004250;

з 05.03.2014 р. потерпілому встановлено 80% втрати професійної працездатності та 2 група інвалідності у зв`язку з професійним захворюванням з 05.03.2014 р. безстроково, згідно довідки Харківської обласної МСЕК №1 від 05.03.2014 р. серії ХАР-08 №002186.

Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що «громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди».

Відповідно до п. 4.1. цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються, зокрема, вимоги розумності і справедливості, оскільки моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи, а будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір має суто умовний вираз, особливо якщо така компенсація стосується юридичної особи.

Таким чином, враховуючи період роботи ОСОБА_1 в шкідливих умовах на підприємстві, характер та тривалість отриманого професійного захворювання, тяжкість вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, оскільки позивачеві встановлено 80% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, а також визнано особою з інвалідністю 2 групи безстроково, колегія суддів вважає, що розумним, виваженим та справедливим буде стягнення з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди коштів у розмірі 150 000 грн.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що моральна шкода підлягає стягненню з урахуванням утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, з огляду на наступне.

Відповідно до Закону України № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», внесено зміни до п.п.164.2.14 ст.164Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року).

До загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених вищевказаним Законом, включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України).

Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Тобто, оскільки з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 150 000 грн, що перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, як це передбачено законом, а тому в даному випадку підлягає стягненню моральна шкода з урахуванням утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні, стягнувши з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, грошові кошти у розмірі 150 000 грн. з утриманням податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до ч. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 3, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Малойван Євгена Ігоровича - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2021 року змінити.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у зв`язку заподіянням йому втрати професійної працездатності у розмірі 150 000 грн. з утриманням податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2022 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов