Справа № 442/7085/20 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/1238/21 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Шеремети Н.О.

секретаря: Скакун І.А.

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , орган опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про припинення частки в праві спільної часткової власності, визнання права власності та визнання особи такою, що втратила право користування на житло,

ВСТАНОВИЛА:

12 листопада 2020 року ОСОБА_1 від імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням збільшених позовних вимог, просив: припинити право власності ОСОБА_4 на 1/12 частину квартири АДРЕСА_1 з компенсацією вартості даної частки в розмірі 11 917 гривень та ОСОБА_3 на 7/24 часток квартири АДРЕСА_1 з компенсацією вартості даної частки в розмірі 41 670 гривень; визнати за ОСОБА_5 право власності на 9/24 частин квартири АДРЕСА_1 ; визнати ОСОБА_3 , такою, що втратила право на житло у квартирі АДРЕСА_1 .

Позов мотивував тим, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 30.06.2010, виданого на підставі протоколу Комісії з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради № 6/7 від 30.06.2010 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 . Відповідно до технічного паспорту на спірну квартиру її загальна площа становить 17,4 кв.м, житлова - 12,6 кв.м, квартира складається з однієї житлової кімнати площею 12,6 кв.м та коридору площею 2,2 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла- ОСОБА_7 . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.08.2019, яке видане приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Манзілевською Т.С. та зареєстроване в реєстрі за № 1004, спадкоємцями померлої ОСОБА_7 в рівних частках, які становлять по 1/6 спадкового майна у 1/4 частці спадкодавця в спірній квартирі стали відповідач ОСОБА_1 - чоловік спадкодавця, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - діти спадкодавця від першого шлюбу, ОСОБА_4 - мати спадкодавця та спільна з відповідачем та спадкодавцем дочка - ОСОБА_5 . Відповідно частки співвласників склали: ОСОБА_4 - 1/12 частина, ОСОБА_3 - 7/24 частин, ОСОБА_1 - 1/24 частина, ОСОБА_2 - 7/24 частин, ОСОБА_5 - 7/24 частин.

Співвласники спірної квартири - ОСОБА_2 , 2003 року народження та ОСОБА_5 , 2009 року народження є неповнолітніми та не можуть самостійно представляти свої інтереси, тому в силу положень ч.2 ст. 59 ЦПК України ОСОБА_1 діє в їхніх інтересах у вказаній справі на підставі свідоцтва про народження від 20 жовтня 2009 року та рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 20.07.2017 №158.

Відповідачі у квартирі не проживають, ОСОБА_4 має у власності та проживає у трьохкімнатній квартирі АДРЕСА_2 , а ОСОБА_3 проживає з дитиною та чоловіком у квартирі своєї бабці по батькові по АДРЕСА_3 більше чотирьох років.

Не зважаючи на те, що відповідачі мають у власності частки у спірній квартирі, зокрема відповідач ОСОБА_4 - 1/12 частину, що складає 1,4 кв.м загальної площі і 1кв.м житлової площі, а відповідач ОСОБА_3 - 5,075 кв.м загальної площі та 3,6 кв.м житлової площі, однак реалізувати своє право на володіння і користування квартирою їм неможливо, оскільки це однокімнатна малосімейка у гуртожитку, в якій проживає ОСОБА_8 з двома неповнолітніми дочками - ОСОБА_9 і ОСОБА_10 .

Не можливо, щоб у кімнаті площею 12,6 кв.м проживало фактично шість осіб, при нормі житлової площі на одну особу 13,4 кв.м відповідно до норм житлового законодавства, тобто спільне користування квартирою є неможливе.

На його замовлення судовим експертом Ляш І.І. було проведено оціночно-будівельну експертизу та надано Висновок експерта № 483/20 від 07.10.2020, згідно якого: ринкова вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_1 станом на 22.09.2020 становить 143 000 грн, вартість 1/12 частки у спірному майні розташованому за вказаною адресою, яка належить ОСОБА_4 , становить 11 917 грн, а вартість 7/24 часток, які належать позивачу ОСОБА_3 , становить 41 670 грн.

Відповідачам було запропоновано мирним шляхом вирішити спір, однак вони категорично заперечують, а тому враховуючи думку старшої дочки ОСОБА_11 , з метою захисту прав та інтересів молодшої дочки ОСОБА_5 , в нього виникла необхідність звернутися до суду з вказаним позовом в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , 2009 року народження.

Крім того, відповідачі не надають кошти на утримання житла не здійснюють витрати по утриманню квартири і оплаті комунальних послуг, а зазначені витрати самостійно несе позивач.

Порядок користування між співвласниками не встановлювався ні за домовленістю між сторонами, ні судовим рішенням. Позивач вніс на рахунок суду кошти в рахунок вартості частки відповідачів в спільному майні.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 лютого 2021 року позов задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 , на 1/12 частину квартири АДРЕСА_1 з компенсацією вартості даної частки в розмірі 11 917 гривень та ОСОБА_3 , яка зареєстрована АДРЕСА_5 , на 7/24 часток квартири АДРЕСА_1 з компенсацією вартості даної частки в розмірі 41 670 гривень.

Визнано за ОСОБА_9 , прож. АДРЕСА_5 , право власності на 9/24 частин квартири АДРЕСА_1 ;

Визнано ОСОБА_3 , такою, що втратила право на житло у квартирі АДРЕСА_1 .

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачені ним судові витрати в розмірі 1681.60 грн.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 лютого 2021 року оскаржили відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Апеляційну скаргу мотивують тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а також судом не вірно застосовано норми матеріального права.

Зокрема, судом не з`ясовано наявності у відповідачки ОСОБА_3 іншого житла; не з`ясовано чи зможе вона за грошову компенсацію, присуджену судом придбати інше житло. Апелянт ОСОБА_3 стверджує, що спірна квартира є її єдиним житлом та постійним місцем проживання, припинення права на частку у спірній квартирі завдасть істотної шкоди її інтересам. Звертає увагу, що вона є круглою сиротою. Твердження позивача про те, що відповідачі не проживають у квартирі з посиланням на акти обстеження будинку, не є підставою для задоволення позову.

Зазначає, що хоча і підтвердила в судовому засіданні, що з 2016 року у спірній квартирі не проживає, однак суд повинен був врахувати, що позивач - її вітчим, всіляко чинив їй перешкоди у користуванні житлом, що підтверджується її письмовими зверненнями про застосування заходів впливу щодо нього протягом 2018-2019 років. Звертає увагу, що звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про вселення у спірну квартиру.

Просять рішення суду скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

27.05.2021 ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, рішення суду ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що відповідач ОСОБА_3 у 2016 році вийшла заміж та з тих пір проживає у м. Дрогобичі з своєю бабцею, жодної участі в утриманні квартири не приймає. Відповідач ОСОБА_4 має у власності та проживає у квартиріАДРЕСА_2 .

Враховуючи, що квартира фактично не має вигод, є неподільною, площа кімнати становить 12,6 кв.м, спільне користування п`ятьма співвласникам є неможливим, суд обгрунтовано задовольнив позов.

Просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

27.05.2021 третя особа ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу.

У своєму відзиві надала пояснення аналогічні поясненням позивача. Зазначає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстав для його скасування немає. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення з мотивів, викладених у відзивах на скаргу.

Інші учасники справ в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи. ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про причини неявки суд не повідомили, їх представник ОСОБА_12 подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку зайнятістю в іншому судовому засіданні. Проте причини неявки представника ОСОБА_13 судом не визнано поважними, тому розгляд справи проводиться в їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено що, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Вимогами ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Правовою підставою для припинення права на частку у спільному майні є стаття 365 ЦК України.

Відповідно до вказаної статті право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17 зроблено висновок, що стаття 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, у пунктах 1-3).

Закріплена пунктом 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).

Аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відповідно саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 30.06.2010, виданого на підставі протоколу Комісії з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради № 6/7 від 30.06.2010, на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла. Після її смерті, її частку успадкували: ОСОБА_1 - чоловік спадкодавця, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - діти спадкодавця від першого шлюбу, ОСОБА_4 - мати спадкодавця, та спільна з позивачем та спадкодавцем дочка - ОСОБА_5 .

Після цього частки співвласників склали: ОСОБА_4 - 1/12 частина, ОСОБА_3 - 7/24 частин, ОСОБА_1 - 1/24 частина, ОСОБА_2 - 7/24 частин, ОСОБА_5 - 7/24 частин.

Згідно технічного паспорту на спірну квартиру її загальна площа становить 17,4 кв.м, житлова - 12,6 кв.м, квартира складається з однієї житлової кімнати площею 12,6 кв.м та коридору площею 2,2 кв.м.

Позивачем доведено неможливість виділу в натурі належним відповідачам часток.

Спільне користування квартирою з кімнатою площею 12,6 кв.м, при нормі житлової площі на одну особу 13,4 кв.м є неможливим.

У ст. 47 ЖК Української РСР визначено норму жилої площі на одну особу в розмірі 13,65 квадратного метра.

Частка відповідачів у праві спільної часткової власності є незначною. Їм належить 1/12 та 7/24 ідеальних частин квартири, що відповідає 1,05 кв.м та 3,67 кв.м житлової площі. Зазначена площа є меншою за встановлену статтею 47 Житлового кодексу України норму житлової площі на 1 особу 13,65 кв.м. З огляду на зазначене, суд першої інстанції еприйшов до обг7рунтованого висновку про те, що відповідачам неможливо виділити у натурі 1/12 та 7/24 частин спірної квартири.

Згідно висновку судового експерта № 483/20 від 07.10.2020 ринкова вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_1 станом на 22.09.2020 становить 143 000 грн, відповідно вартість 1/12 частки спірному майні розташованому за вказаною адресою, яка належить ОСОБА_4 , становить 11 917 грн, а вартість 7/24 часток, які належать відповідачу ОСОБА_3 , становить 41 670 грн.

Розмір компенсації за свою частку у спільному майні відповідачі не оспорили.

Вирішуючи питання щодо істотності шкоди у разі припинення частки відповідачів, колегія суддів враховує, що ОСОБА_4 має у власності та проживає у трьохкімнатній квартирі АДРЕСА_2 , а ОСОБА_3 проживає з дитиною та чоловіком у квартирі своєї бабці по батькові в м.Дрогобичі. Судом встановлено та не спростовано відповідачами, що протягом декількох років відповідачі у спірній квартирі не проживають, не надають коштів на утримання житла, не здійснюють витрати по оплаті комунальних послуг, а зазначені витрати самостійно несе позивач. Окрім того, незначний розмір жилої площі спірної квартири не забезпечує фактичної можливості спільного проживання та користування житловою площею квартири та місцями загального користування.

Право власності співвласника може бути припинено тільки в тому випадку, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди його інтересам чи членам його сім`ї. Це є визначальною обставиною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, про що наголошено у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у Постанові від 02.07.2014 за результатами перегляду справи № 6-68цс14.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22.06.2021 у справі № 442/4195/20 за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , відділу служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселенням до житлового приміщення - квартиру АДРЕСА_1 , у задоволенні позову відмовлено (а.с.163-165).

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що припинення частки відповідачів у праві спільної часткової власності не завдасть їхнім інтересам істотної шкоди.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову про припинення частки в праві спільної часткової власності, визнання права власності та визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 . Такий висновок, на думку колегії суддів, є найбільш компромісним способом вирішення спору між учасниками справи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким суд дав відповідну правову оцінку.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 04.04.2022

Головуючий

Судді