КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/9238/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2022року місто Київ

справа № 760/13323/21

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Солом`янського районного суду міста Києвавід 15 червня 2022року, ухвалене під головуванням судді Калініченко О.Б., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2021 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 21 лютого 2018 року у розмірі 243398,01 грн., яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту - 201456,75 грн.; заборгованості за простроченими відсотками - 41941,26 грн.

В обґрунтування вимог посилався на те, що 21 лютого 2018 року ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підписав заяву б/н.

Вказував, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами, Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач вказував, що банк свої зобов`язання виконав належним чином, надавши відповідачу кредит у повному обсязі, однак останній умови кредитного договору не виконує, грошові кошти не повертає, а тому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15 червня 2022 року в задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог посилався на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами.

Зазначав, що розрахунок заборгованості відповідачем не оскаржувався, доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту відповідачем надано не було, а тому вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заборгованість зі сплати тіла кредиту у повному обсязі.

Вказував, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач підписав паспорт споживчого кредиту.

Посилався на те, що розрахунок заборгованості та виписка по рахунку, які надані до позовної заяви у цілковитій відповідності відображають рух коштів за карткою та підтверджують розмір заборгованості.

Зазначав, що встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих коштів, тобто заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Відзиву на апеляційну скаргу позивача до Київського апеляційного суду не надійшло.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за тілом кредиту та відсотками, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів, які б підтвердили, що відповідачу видавалася картка та якого саме виду, що йому відкривався картковий рахунок, а відтак, і встановлений розмір наданого кредиту. А тому перевірити розмір нарахованих суми боргу та процентів відповідачу не є можливим.

Також суд першої інстанції вказував на те, що в даній справі жодних доказів на підтвердження ознайомлення відповідача з Умовами та Правилами, які були б підписані відповідачем на сторінках Умов не надано. А лише те, що відповідач почав користуватися грошовими коштами само по собі не свідчить про обізнаність з умовами договору щодо сплати відсотків, їх розміру та порядку сплати.

Проте, колегія суддів не в повному обсязі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що 21 лютого 2018року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву б/н,відповідно до якої відповідач отримала кредит.

Позивач зазначав, що відповідач, підписавши анкету-заяву підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.uaскладає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

На підтвердження своїх вимог позивач до матеріалів позовної заяви надав витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, витяг з Тарифів обслуговування преміальних карток, розрахунок заборгованості за договором №б/н від 21 лютого 2018 року станом на 14 квітня 2021 року, виписку по рахунку станом на 16 квітня 2021 року, копію анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів, довідку про зміну умов кредитування, довідку про видачу кредитних карт та копію паспорту відповідача.

Разом з тим, як вбачається з долученої до матеріалів справи анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКУ (для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів) вона містить лише анкетні дані відповідача, його контактну інформацію.

У вказаній анкеті-заяві не зазначено, яку саме картку відповідач бажає оформити, не зазначено даних про умови кредитування, а саме: кредитний ліміт,які проценти встановлено за користування кредитом, строк договору, які штрафні санкції передбачені за несвоєчасне погашення кредиту.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Згідно з статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненнями чи невчиненням нею процесуальних дій.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови оппонента

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника, яка долучена позивачем до позовної заявипроцентна ставка не зазначена.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими відсотками.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та витяг з Тарифів обслуговування преміальних карток як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування преміальних карток та витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПРИВАТБАНКУ, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вказаний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Також позивачем на підтвердження своїх вимог про стягнення заборгованості по відсоткам до позовної заяви було надано копію паспорту споживчого кредиту, підписаного відповідачем 19 березня 2019 року.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що в підписаному відповідачем паспорті споживчого кредиту чітко зазначені всі оговорені умови кредитування, строки, процентна ставка, та багато іншого, виходячи з наступного.

До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування», у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина друга статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця (стаття 13 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що: під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов'язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20 та Верховний Суд у постанові від 15 червня 2022 року у справі №313/181/21.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні правові підстави для задоволення позову щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченими відсотками.

Звертаючись до суду з даним позовом, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» також просив стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 201456,75 грн., яка утворилася станом на 14 квітня 2021 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначав, що банк свої зобов`язання виконав належним чином, надавши відповідачу кредит у повному обсязі, однак останній умови кредитного договору не виконує, грошові кошти не повертає.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо правильності нарахування заборгованості за тілом кредиту, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

У довідці АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про видачу кредитних карток зазначено, що між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір б/н, за яким було надано наступні кредитні картки:

№ НОМЕР_1 , дата відкриття 21 лютого 2018 року, термін дії до 02/19;

№ НОМЕР_2 , дата відкриття 03 травня 2018 року, термін дії до 04/19;

№ НОМЕР_3 , дата відкриття 19 березня 2019 року, термін дії до 03/22.

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на відповідача (договір б/н), старт карткового рахунку № НОМЕР_1 був визначений 21 лютого 2018 року та зміна кредитного ліміту відбулася 06 березня 2019 року.

Разом з тим, з виписки за договором б/н станом на 16 квітня 2021 року вбачається, що відповідачу нараховувалася заборгованість по картці № НОМЕР_4 починаючи з 24 лютого 2017 року, тобто раніше ніж відповідач підписав анкету-заяву б/н від 21 лютого 2018 року та по карці № НОМЕР_5 . Вказана заборгованість вподальшому була включена в заборгованість по картках: № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 .

При цьому, матеріали справи не містять письмових договорів, укладених між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 про встановлення кредитного ліміту на платіжні картки: № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 , зокрема анкети-заяви на видачу кредиту, підписаної відповідачем.

Виходячи з вищевикладеного вбачається, що у справі відсутні належні докази, що картки: № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 банк видавав саме на виконання та (або) пролонгацію кредитного договору б/н від 21 лютого 2018 року і судом апеляційної інстанції таких обставин не встановлено.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що картки № НОМЕР_1 від 21 лютого 2018 року; НОМЕР_8 від 03 травня 2018 року; НОМЕР_9 від 19 березня 2019 року були видані на виконання договору б/н від 21 лютого 2018 року.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором б/н від 21 лютого 2018 року станом на 14 квітня 2021 року та виписки за договором б/н станом на 16 квітня 2021 року, відповідач здійснював витрати кредитних коштів та періодично вносив кошти на погашення кредиту по кредитних картках: № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 .

Також, як вбачається з зазначеного розрахунку та виписки по рахункам, позивач вказував на те, що загальна заборгованість за наданим кредитом становить 201456,75 грн.

При цьому, у розмір заборгованості - 201456,75 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було включено, у тому числі: заборгованість, яка переходила по картці № НОМЕР_4 , а також суми відсотків за використування кредитного ліміту за ставкою 3% та комісія за обслуговування картки.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що картки: № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 видавалися до укладення кредитного договору б/н від 21 лютого 2018 року, доказів погодження з відповідачем умов стягнення відсотків за використування кредитного ліміту та комісії по картках: НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9 матеріали справи не містять, колегія суддів вважає, що позивач безпідставно нарахував та включав у розмір заборгованості вказані складові.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором б/н від 21 лютого 2018 року станом на 14 квітня 2021 року та виписки за договором б/н станом на 16 квітня 2021 року, відповідач здійснив витрати кредитних коштів по кредитних картках: № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 на загальну суму 1570820,19 грн. та останнім було погашено заборгованість на загальну суму 1532982,80 грн.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки відповідач фактично отримав кредит та користувався ним (картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 ), отже з останнього підлягає стягненню сума за тілом кредиту за вирахуванням відсотків за використування кредитного ліміту, комісії та заборгованості, яка переходила по картках: № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 у розмірі 37837,39 грн. (1570820,19 грн. - 1532982,80 грн.).

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за тілом кредиту підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового про часткове задоволення позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Згідно з частинами 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача та користь позивача судові витрати у розмірі 1419,32 грн. пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги банку.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 червня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованості за тілом кредиту скасувати та ухвалити в цій частині нове.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», місцезнаходження: місто Київ, вул. Грушевського, 1-д, заборгованість по тілу кредиту у розмірі 37837 грн. 39 коп. та судові витрати у розмірі 1419 грн. 32 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: