РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2022 року

м. Рівне

Справа № 562/261/21

Провадження № 22-ц/4815/942/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.

секретар судового засідання Мороз А. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

позивач ОСОБА_2 , що діє в інтересах

неповнолітнього ОСОБА_3 ,

відповідач ОСОБА_4 ,

відповідач ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 03 травня 2022 року у складі судді Шуляка А. С., постановлене в м. Здолбунів Рівненської області о 16 годині 40 хвилин, повний текст рішення складено 12 травня 2022 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про захист честі, гідності й відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовували тим, що в період часу з 29.01.2018 року по 01.02.2018 року в окремих засобах масової інформації, в тому числі на телевізійних каналах, було розміщено та викладено для загального доступу відео сюжети відзняті журналістами ЗМІ з коментарями жителів м.Здолбунів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які в інтерв`ю свідомо надавали неправдиву інформацію щодо обставин подій, пов`язаних з їхнім неповнолітнім сином ОСОБА_6 , що є приниженням та образою його честі і гідності. Відповідачі звинуватили їхнього сина в спричиненні тілесних ушкоджень конкретним дітям з числа учнів школи, однак по фактах які мали місце 18.12.2017р., 27.12.2017р., 22.01.2018р. Здолбунівським відділом поліції було відкрито кримінальне провадження №0000842 за ч.2 ст.125 КК України про побиття однокласниками в школі під час навчального процесу їх сина. Дані факти знайшли своє підтвердження, вина осіб в скоєному була доведена повністю, але 23.12.2019р. слідчим Здолбунівського відділу поліції Ніколаєвим О.В. була винесена постанова про закриття кримінального провадження в зв`язку з віком осіб-правопорушників (малолітні) та про притягнення до адміністративної відповідальності їх батьків. Стверджують, що поширення недостовірної інформації щодо їх сина завдало шкоди його немайновим інтересам, порушивши його гідність, честь та репутацію, порушило його спокій, життєдіяльність, змусило змінити порядок шкільних та позашкільних занять дитини, внести зміни в розпорядок дня, обмежити перебування дитини поза межами будинку без супроводу дорослих. Неправомірні дії відповідачів призвели до суттєвого погіршення в 5 класі рівня засвоєння знань в навчальному закладі, хоча 1-4 класи Еміль закінчив на відмінно з зразковою поведінкою та з похвальними листами. За весь 5 клас в журналі поведінки класу не отримав жодного зауваження. В подальшому після 5 класу змушений був перевестися для продовження навчання в іншу школу, що не сприяло позитивно навчальному процесу. Аналогічним чином була змінена секція футболу ДЮСШ в м.Здолбунів на спортшколу в м.Рівне. Для уникнення безпідставних звинувачень від оточуючих в поведінкових розладах дитини, змушені були пройти консультації в дитячого лікаря психіатра, психолога та провести психолого-психіатричну експертизу. З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просили суд ухвалити рішення, яким визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність неповнолітнього ОСОБА_3 , жителя АДРЕСА_1 інформацію: словесні вислови 29.01.2018р., 31.01.2018р., 01.02.2018р. педагогам та батькам Здолбунівської ЗОШ №6 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про вчинення ним правопорушень, спричиненні тілесних ушкоджень стороннім особам, поведінкових розладах, що створюють загрозу іншим учасникам освітнього процесу та стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь неповнолітнього ОСОБА_3 в рівних пропорціях 100 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 03 травня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване відсутністю належних, достатніх, достовірних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог та обґрунтоване тим, що нормативні акти, якими регулюються спірні правовідносини, зобов`язують суди при вирішенні такої категорії спорів установлювати, чи є поширена інформація, щодо якої заявлено позов про визнання недостовірною, є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Суд виходив з того, що висловлювання відповідачів щодо конфлікту між учнями 5-В класу Здолбунівської ЗОШ №6, під час якого були нанесені тілесні ушкодження, є оціночним судженням, право на висловлювання якого гарантоване статтею 34 Конституції України, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання відомостей недостовірними та такими, що принижують честь і гідність. В частині вимог про відшкодування моральної шкоди рішення суду першої інстанції ґрунтується на відсутності підтверджених обставин, з якими закон пов`язує підстави для стягнення моральної шкоди судом, а відтак вимога про відшкодування моральної шкоди є також недоведеною та необґрунтованою.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування обставин справи та за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , оскаржили його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначають, що місцевим судом проведено допит повнолітніх свідків з порушенням вимог ст. 2070 ЦПК України, зокрема, судом не з`ясовано стосунків допитуваних з учасниками справи, а ці стосунки насправді є конфліктними та неприязними. Вказують, що неповнолітні свідки допитані судом в присутності батьків, котрі є зацікавленими, а після допиту вони не були видалені із зали суду. Зауважують, що при цьому судом не було проведено одночасного допиту свідків та повторного допиту для встановлення розбіжностей у показаннях свідків. Стверджують, що судом взяті до уваги показання свідків, які їм відомі зі слів третіх осіб, а також показання виключно зацікавлених свідків. Вважають, що оскаржуване рішення суду не відповідає нормам закону щодо понять «оціночного судження», оскільки інформація свідчила про наявність фактів, які мали місце у об`єктивній дійсності, із зазначенням осіб, а також ця інформація могла бути встановлена у судовому порядку. Зазначає, що судове засідання 03.05.2022 року, в якому було ухвалене оскаржуване рішення, проводилося без технічної фіксації судового процесу, що є порушенням ст. 7 ЦПК України, а також судом не було забезпечено право позивача на участь в цьому судовому засіданні, чим порушено принцип змагальності сторін. Додає, що суддею не було враховано приписів Ради суддів України щодо організації судового процесу в умовах воєнного стану. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та спрямувати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого 05.09.2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області.

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу поширення відповідачами інформації щодо їх неповнолітнього сина ОСОБА_3 під час інтерв`ю журналістам засобів масової інформації в присутності сторонніх осіб, а саме:

- відповідачем ОСОБА_4 у вигляді словесних тверджень

*на інформаційному ресурсі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » - «...ми добиваємося того, щоб цю дитину забрали зі школи, ми не будемо пускати наших дітей до школи,..., ми зробили акцію і діти не підуть до школи до вирішення питання з ОСОБА_7 ,..., вчителька фізкультури написала зауваження дитині ( ОСОБА_7 ) і получила від батьків по шапці, розумієте, це біда, це в класі, в школі біда», «Я мама ОСОБА_8 , де був інцидент на відео, де моя дитина ніби то б`є її дитину, але ж там як добре роздивитися видно, як її дитина штовхає ногами мою дитину. І заява не одна на мою дитину і майже вже на півкласу, того що дитина їхня, коли йому пописали ручкою кофтинку це біда, а за те, що він побив дєвочку в живіт це для них не проблема, ви розумієте проблему, це не опіка над дитиною, це брєд. Моя дитина була скинута зі сходів десятого жовтня, вибачень не було,..., він (син ОСОБА_9 - авт.) взяв ручку в нього (Еміля - авт.), крутячи нею, втікав, дражнився, щоб той його доганяв, він (Еміль - авт.) штовхнув його зі сходів, дитина була побита моя.»;

*для телеканалу «Рівне 1» - «Дитина (Еміль - авт.) понівечила нашу курточку, на що курточка тієї дитини була викинута до смітника, не в смітник моя дитина викинула, а до смітника і попав тільки рукав в смітник, на що власник курточки (Еміль - авт.) почав бійку».

Крім того, автор сюжету та журналіст ОСОБА_10 додатково озвучила в сюжеті сказані в інтерв`ю особисто їй ще слова ОСОБА_4 , а саме: «Він (Еміль - авт.) зіпсував куртку її сину, дітям набридла така його поведінка і вони згуртувалися проти нього»;

*для телеканалу «Прямий» - «У нас сьогодні акція, п"ятий клас наш сьогодні не пішов до школи, ми добиваємося до того, щоб цю дитину (Еміля - авт.) забрали із класу,..., моя дитина була скинута 10 жовтня із сходів, вибачень не було...»;

*крім того ОСОБА_4 звинуватила малолітнього ОСОБА_3 в скоєнні кримінального правопорушення відповідно до статті 125 ч.1 КК України (спричиненні тілесних ушкоджень її сину в січні місяці 2018 року), про що подала письмову заяву в Здолбунівський відділ поліції (05.10.2019р. слідчим Титарчуком В. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 00000052 за відсутністю в діях малолітнього ОСОБА_3 складу злочину);

- відповідачем ОСОБА_5 у вигляді словесних тверджень:

*на інформаційному ресурсі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » - «...у цій ситуації вже урвався терпець,..., у нас ніколи в школі не було конфліктів,..., розкажіть про побої мого внука, нога була настільки розбита до крові, в черевик кров тікла,.., це жах, ...,, тоді дитина віщала диким криком, в класі валявся, ..., дитина була побита...»;

*для телеканалу «Рівне 1» - «...побої (в свого внука - авт.) не знімала, там тільки одна нога була розбита до крові, в черевик кров тікла...».

Наведену інформацію позивачі вважають недостовірною і такою, що принижує честь та гідність їхнього неповнолітнього сина ОСОБА_3 .

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно ст.34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

При цьому, ст.. 68 Конституції України встановлено обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Частина перша статті 277 ЦК України гарантує фізичній особаі, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, раво на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (ст. 30 Закону України «Про інформацію»).

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні ЄСПЛ від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria) суд зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Як встановлено судом, 05 листопада 2019 року старшим слідчим слідчого відділення Здолбунівського відділення поліції Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області Титарчуком В.О. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000052 від 23 січня 2018 року.

23 грудня 2019 року слідчим слідчого відділення Здолбунівського відділення поліції Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області Ніколаєвим О.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000842 від 19 грудня 2018 року.

Із мотивувальних частин вказаних постанов вбачається, що між учнями 5-В класу ЗОШ № 4 відбувся конфлікт, під час якого були нанесені тілесні ушкодження.

З матеріалів справи вбачається, що батьками учнів ставилося питання перед адміністрацією навчального закладу та Здолбунівською державною адміністрацією щодо вирішення даної ситуації. В класі дійсно між учнями існував конфлікт з приводу заподіяння тілесних ушкоджень. Даний конфлікт мав місце під час навчального процесу та викликав суспільний інтерес. В інтерв`ю ЗМІ відповідачі висловлювалися саме з приводу конфлікту, який виник між учнями та свого ставлення до нього.

Суб`єктивна думка про характер цих відомостей (впевненість відповідачів у тому, що вони відповідають дійсності) виключає відповідальність за їх поширення.

Тобто, поширені відповідачами відомості є оціночним судженням, право на висловлювання якого гарантоване статтею 34 Конституції України, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання відомостей недостовірними та такими, що принижують честь і гідність.

Покликання апелянта в цій частині щодо заперечення поширеної інформації як оціночного судження не спростовують висновків суду першої інстанції та наведених норм закону.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Також, суд при вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Крім цього, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають наступні питання: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювана та вини останнього в її заподіянні, з`ясування обставин, котрими підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань.

Згідно із п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування такої шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Повинні також враховуватися стан здоров`я потерпілого, тягар перенесених змін в життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, часу та зусиль, необхідних для відновлення первинного стану. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, виваженості, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Судом не встановлено обставин, із якими закон пов`язує підстави стягнення моральної шкоди, а тому позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є недоведеними та необґрунтованими.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 03 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2022 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.