Справа № 441/1498/21 Головуючий у 1 інстанції: Ференц О.І.
Провадження № 22-ц/811/3538/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді Ніткевича А.В,

суддів Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною представника ОСОБА_1 адвоката Кульчицького Олександра Сергійовича на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 22 вересня 2021 року в складі судді Ференц О.І. в справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування, -

встановив:

У липні 2021 року позивачка ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Кульчицького О.С. звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» 30 097 грн. витрат на лікування, 1504,85 грн. моральної шкоди та 1483,08 грн. пені за несвоєчасне здійснення виплати страхового відшкодування.

Вимоги обгрунтовувала тим, що внаслідок ДТП, яка мало місце 01.10.2020 в смт. Великий Любінь Городоцького району за участю водія автомобіля марки RenaultTraffic, реєстраційний НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , цивільно-правова відповідальність якого застрахована у відповідача, дочці позивачки спричинено тілесні ушкодження внаслідок наїзду вказаним автомобілем.

24 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» через представника ТзОВ Юридична компанія «Відшкодування» із заявою про виплату страхового відшкодування, додатково надавши необхідну документацію, однак листом від 29.06.2021 №6801/18 відповідач повідомив, що не вбачає підстав для відшкодування шкоди, заподіяної пішоходу ОСОБА_3 , оскільки відповідно до постанови про закриття кримінального провадження в діях водія ОСОБА_2 відсутній склад злочину, так як він не мав технічної можливості уникнути наїзду. Відсутність технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою.

Ввжає таку відмову безпідставною та незаконною з огляду на те, що цивільне законодавство передбачає відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки за заподіяну шкоду незалежно від вини останнього (ст. 1166,1187 ЦК України).

Відсутність складу злочину, як підстава для відмови в порушенні кримінальної справи чи закриття такої за правилами КПК України, не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності.

Відповідачем не доведено, що ДТП трапилось внаслідок умислу потерпілого або непереборної сили, а тому відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за встановлених судом обставин не виключається. Також, органами досудового розслідування не доведено наявність непереборної сили в момент ДТП.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 22 вересня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_1 , в особі адвоката Кульчицького О.С.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним та необгрунтованим.

В обгрунтування вимог покликається на те, що згідно із ст. 6 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом ст. 9, 22-31, 35, 36 цього Закону страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Відсутність складу злочину не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності.

Окрім цього, відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підивщеної небезпеки є те, що володілець незабезпеченого об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини.

Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належить непереборна сила та умисел потерпілого.

В той же час, відповідачем не доведено, що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок умислу потерпілого або непереборної сили, а тому відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки, за встановлених судом обставин, не виключається.

Звертає також увагу на те, що органами досудового розслідування не доведено наявність непереборної сили на момент ДТП.

Відповідно до п. 24.1 ст. 24 Закону у зв`язку з лікуванням потерпілого Страховиком відшкодовуються обгрунтовані витрати, повязані з доставкою, розміщенням, утриманням у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Відповідно до ст. 26-1 Закону страховиком відшкодовується потерпілому фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

На підставі зазначеного просить скасувати рішення Городоцького районного суду Львівської області від 22 вересня 2021 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами про стягнення невиплаченого страхового відшкодування, сумарний розмір якого не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відсутність в особи технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, оскільки в даному випадку зіткнення автомобіля з пішоходом не залежало від нього, при усій обачливості його дій та/або поведінки. Останній не міг передбачити таку подію або передбачив, але не міг її відвернути. При цьому, суд врахував висновки викладені в постанові Верховного Суду від 10.04.2020 у цивільній справі №532/1374/18.

З огляду на наведене, враховуючи доведеність представником відповідача факту спричинення матеріальної та моральної шкоди пішоходу ОСОБА_4 володільцем джерела підивщеної небезпеки внаслідок непереборної сили, суд першої інстанції вважав, що відсутні правові підстави для стягнення з страховика суми страхового відшкодування.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

01.10.2020 в смт. Великий Любінь Городоцького району за участю водія автомобіля марки Renault Traffic, реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , сталася дорожньо-транспортна пригода.

Згідно витягу із ЄРДР №0000400, 01 жовтня 2020 року приблизно о 19.00 год. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки Renault Traffic, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на автодорозі Львів-Самбір в напрямку до Львова здійснив наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка перебігала автодорогу з права на ліво та яка отримала тілесні ушкодження у виді закритої ЧМТ, забою головного мозку (а.с. 12).

Постановою старшого слідчого Городоцького ВП Яворівського ВП ГУНП у Львівській області Колбун А.Ю. від 30.01.2021 закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000400 від 01.10.2020, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Як встановлено слідчим, водій ОСОБА_5 не мав технічної можливості уникнути скоєння наїзду на пішохода ОСОБА_3 шляхом своєчасного застосування гальмування, а причиною настання даної ДТП з технічної точки зору є та обставина, що пішохід ОСОБА_3 вийшла на смугу руху автомобіля Renault Traffic, реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 на такій віддалі до останнього, яка була недостатньою для уникнення наїзду (а.с.40-42).

Цивільно правова відповідальність володільця автомобіля марки Renault Traffic, реєстраційний номер НОМЕР_1 , згідно полісу №АО2736574 станом на 01.10.2020 була застрахована у ПрАТ «УПСК».

24 грудня 2020 року ТзОВ «Юридична компанія «Відшкодування» в інтересах ОСОБА_1 звернулась до ПрАТ «УПСК» із заявою про виплату страхового відшкодування, в якій просила виплатити відшкодування на загальну суму 29 584 грн. 54 коп.

Листом за вих. №6801/18 від 22.06.2021 року ПрАТ «УПСК» повідомила заявника про відмову у виплаті страхового відшокдування, оскільки відсутність у водія ОСОБА_2 технічної можливості уникнути наїзду на пішохода є непереборною силою, в даному випадку зіткнення його автомобіля з пішоходом не залежало від нього, при усій обачливості його дій та/або поведінки останній не міг передбачити таку подію або передбачив, але не міг відвернути (а.с.47).

Статтею 1187 ЦК України передбачено цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі.

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Згідно із статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до статті 3 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

У статті 5 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно із статтею 6 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до статті 22 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого.

Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).

Як було зазначено в постанові про закриття кримінального провадження від 30.01.2021 року «… При заданих вихідних даних водій ОСОБА_2 не мав технічної можливості уникнути скоєнння наїзду на пішохода ОСОБА_3 шляхом своєчасного застосування гальмування, то не має підстав стверджувати, що з технічної точки зору, дії водія ОСОБА_2 не відповідали вимогам п.1.10 (в частині значення терміну «небезпека для руху»», 2.3 (підпункт «б»); 12.3 ПДР України. У заданій дорожній ситуації причиною настання даної ДТП, з технічної точки зору, є та обставина, що пішохід ОСОБА_3 вийшла на смугу руху автомобіля Renault Traffic , д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 на такій віддалі до останнього, яка була недостатньою для уникнення наїзду».

Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації.

З огляду на вказане, колегія суддів суду апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність у водія ОСОБА_2 технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою.

Як свідчать матеріали справи, ДТП відбулося за обставин, коли автомобіль наїхав на пішохода ОСОБА_3 , яка вийшла на смугу автомобіля на такій відстані до останнього, що було недостатнім для уникнення наїзду, що свідчить про те, що пішохід допустила необережність через нехтування правил дорожнього руху.

Відповідно до пункту 4.14 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, пішоходам забороняється: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід; в) допускати самостійний, без нагляду дорослих, вихід дітей дошкільного віку на проїзну частину; г) переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга або дорога має чотири і більше смуг для руху в обох напрямках, а також у місцях, де встановлено огородження; ґ) затримуватися і зупинятися на проїзній частині, якщо це не пов`язано із забезпеченням безпеки дорожнього руху; д) рухатися по автомагістралі чи дорозі для автомобілів, за винятком пішохідних доріжок, місць стоянки і відпочинку.

При цьому, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (с. 2 ст. 1193 ЦК України).

Згідно із частиною третьою статті 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу (витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо), у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Отже, суд може зменшити розмір шкоди на підставі частини другої статті 1193 ЦК України в разі встановлення, що виникненню вказаної шкоди сприяла груба необережність потерпілого.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 445/370/19 (провадження № 61-10504св20).

Під час розгляду справи судом не встановлено, що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок умислу потерпілої ОСОБА_3 або непереборної сили.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить висновку, що розглядаючи справу, суд першої інстанції не врахував, що відсутність вини водія транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини).

За таких обставин, суд першої інстанції, належним чином не перевіривши всі обставини справи, дійшов передчасного висновку про відмову позивачу у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю.

В свою чергу, згідно із ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до п.п. 4-7,11,16,17 постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки (в тому числі якщо така шкода завдала смерть фізичної особи), завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується шкода, у тому числі якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Оскільки сам факт дорожньо-транспортної пригоди сторонами не спростовується та підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 30 січня 2021 року, колегія суддів вважає, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Згідно із витягом з медичної карти №8091 КПН «Міська дитяча клінічна лікарня м. Львова» ОСОБА_3 знаходилась на стаціонарному лікуванні з 01.10.2020 по 23.10.2020 р. з діагнозом: ЗЧМТ, забій головного мозку важкого ст., геміпарез зліва, моторна афазія. Субапоневротична гематома правої лобнотім`яної ділянки (а.с.14-16). Згідно квитанцій, які підтверджують витрати на придбання медичних преператів, позивачкою затрачено 11 516 грн. (а.с. 31, 43, 46).

Відповідно до договору №1/2-11/20 від 02.11.2020, укладеного між Державною реабілітаційною установою «Центр комплексної реабілітації для осіб з інвалідністю «Галичина» та ОСОБА_1 , виконавець зобовязується в порядку та на умовах, визначених цим договором, провести курс реабілітаційних заходів для ОСОБА_3 у своїй установі, а замовник зобов`язується оплатити реабілітаційні послуги згідно акту наданих послуг та виставленого рахунку. Ціна договору становить 18 581 грн. Факт надання послуг підтверджується Актом наданих послуг від 20 листопада 2020 року. (а.с. 20-24).

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на вищенаведене, з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 30 097 грн. завданої шкоди внаслідок ДТП.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з порушенням права власності. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог в залежності від характеру та обсягу заподіяних позивачу моральних та фізичних страждань. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ст. 26-1 Закону страховиком відшкодовується потерпілому фізичній особі, який зазнав ушкоджень здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

З урахуванням зазначеного з Приватного акціонерного товариства Українська пожежно-страхова компанія на користь ОСОБА_1 слід стягнути 1504 грн. 85 коп. моральної шкоди, що становить 5% від страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Крім цього, відповідно до п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Оскільки відповідач не виплатив позивачці страхове відшкодування у строки передбачені законом, суд апеляційної інстанції доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки пені у розмірі 1483 грн. 08 коп., розмір якої відповідачем не спростовано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із п. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що при зверненні до суду з позовом, позивачка була звільнена від сплати судового збору, а також від сплати судового збору при поданні апеляційної скарги, то такий підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд-

постановив:

Апеляційну скаргу представника представника ОСОБА_1 адвоката Кульчицького Олександра Сергійовича задовольнити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської областрі від 22 вересня 2021 року - скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 30097 грн. страхового відшкодування, 1504 грн. 85 коп. відшкодування моральної шкоди та 1483 грн. 08 коп. пені за несвоєчасне виплату страхового відшкодування, всього 33084 (тридцять три тисячі вісімдесят чотири) гривень 93 копійок.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства Українська пожежно-страхова компанія в дохід держави 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень 00 копійок судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 квітня 2022 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк