ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3553/22 Справа № 207/2331/21 Суддя у 1-й інстанції - Погребняк Т. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 жовтня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Ідея Банк», треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька Оксана Олександрівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - АТ «Ідея Банк»), треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька О.О., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, мотивуючи його тим, що приватним виконавцем Русецькою О.О., в рамках виконавчого провадження №65583021, здійснюється примусове виконання виконавчого напису №19578 від 14 квітня 2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Посилаючись на те, що вищевказаний виконавчий напис вчинено з порушенням норм Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року, зокрема за відсутності документів, які підтверджують безспірність заборгованості, а саме первинних банківських документів, враховуючи, що нотаріус не перевірив факт наявності спору між сторонами, нотаріально посвідчений кредитний договір між сторонами не укладався, просив суд першої інстанції визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса від 14 квітня 2021 року, зареєстрований в реєстрі за №19578, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. про стягнення заборгованості з нього заборгованості на користь АТ «Ідея Банк», а також стягнути з відповідача та третьої особи, в рамках повороту виконання рішення, суму коштів, стягнутих приватним виконавцем в рамках виконання виконавчого напису.

Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та протиправність рішення суду першої інстанції, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, визнано частково незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» та на час вчинення спірного виконавчого напису, до переліку обов`язкових документів, які необхідні для його вчинення, відноситься нотаріально посвідчений кредитний договір, у той час, як спірний виконавчий напис було вчинено на підставі договору, укладеного у простій письмовій формі. Вказує, що і надання визначених у переліку постанови само собі не свідчить про безспірність заборгованості. Умови кредитного договору не містили відомостей про можливість вчинення виконавчого напису.

Відповідач АТ «Ідея Банк» правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що 13 березня 2019 року між ОСОБА_1 та АТ "Ідея Банк" було укладено кредитний договір №262.00407.005017424, відповідно до якого банком було надано позичальнику кредит на поточні потреби в розмірі 78 806 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язався одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами договору строком на 48 місяців (а.с.78-81).

Згідно довідки-розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №262.00407.005017424 від 13 березня 2019 року та виписки по картковому рахунку вбачається, що станом на 03 березня 2021 року заборгованість за кредитом складає 110 160,62 грн., з яких: заборгованість за строковим основним боргом складає 57 404,27 грн., заборгованість за простроченим основним боргом складає 11 815 грн., заборгованість за простроченими процентами 7 644,15 грн., заборгованість за строковими процентами 3 063,38 грн., заборгованість за строковою платою за обслуговування кредиту в розмірі 9 480,60 грн., прострочена плата за обслуговування кредиту 20 639,82 грн., пеня 113,4 грн. (а.с.76, 92-96).

03 березня 2021 року на адресу позичальника ОСОБА_1 було направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань (а.с.85,87,88-90).

13 квітня 2021 року АТ "Ідея Банк" було подано заяву про вчинення виконавчого напису (а.с.82-83).

26 травня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О.О. на підставі виконавчого напису №19578 від 14 квітня 2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача АТ «Ідея Банк» заборгованості в розмірі 112 060,62 грн., було відкрито виконавче провадження №65583021 (а.с.21-22).

26 травня 2021 року приватним виконавцем Русецькою О.О. винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, відповідно до якої загальна сума витрат виконавчого провадження до стягнення складає 500 грн. (а.с.23-24).

Крім того, 26 травня 2021 року приватним виконавцем Русецькою О.О. винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди в розмірі 11 206,06 грн. (а.с.25-26).

28 травня 2021 року приватним виконавцем Русецькою О.О. винесено постанову про арешт коштів боржника ОСОБА_1 на загальну суму 123 766,68 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_1 дійсно уклав з АТ "Ідея Банк" кредитний договір, користувався кредитними коштами банку та допустив порушення взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Вказував, що з матеріалів справи вбачається, що банк виконав власний обов`язок щодо повідомлення позивача про необхідність виконання взятих на себе зобов`язань та 03 березня 2021 року, тобто не менше ніж за 30 днів до вчинення спірного виконавчого напису нотаріуса, позивачу було відправлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань разом із довідкою про заборгованість. Відповідач суму заборгованості за кредитним договором не спростував, докази повного або часткового погашення заборгованості не надав.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» (далі - Закон), порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України.

Відповідно до статті 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (далі - Порядок) визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано.

Визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 1-1 такого змісту: «1-1. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п.2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.».

Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі №910/10374/17 (провадження №12-5гс21).

Судами встановлено, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 14 квітня 2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14.

Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання».

Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

При цьому, порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Подібні правові висновки Верховний Суд викладав, зокрема, у постановах: від 12 березня 2020 року у справі №757/24703/18-ц (провадження №61-12629св19), від 15 квітня 2020 року у справі №158/2157/17 (провадження №61-14105св18), від 21 жовтня 2020 року у справі №172/1652/18 (провадження №61-16749св19), від 21 вересня 2021 року у справі №910/10374/17 (провадження № 12-5гс21), від 08 грудня 2021 року у справі №751/5727/20.

Позивач ОСОБА_1 вказував на цю обставину у позовній заяві, яку необґрунтовано було проігноровано судом першої інстанції.

В той же час вимога позивача про стягнення з відповідача та третьої особи в рамках повороту виконання рішення, суму коштів, стягнутих приватним виконавцем в рамках виконання виконавчого напису задоволенню не підлягає.

Положеннями ст.444 ЦПК України передбачалося, що питання про поворот виконання вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши рішення, він закриває провадження у справі, залишає позов без розгляду, відмовляє в позові повністю або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: закриває провадження у справі; залишає позов без розгляду; відмовляє в позові повністю; або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала - Рішення Конституційного Суду України від 31 травня 2011 №4-рп/2011.

З системного аналізу вищевикладених норм цивільного процесуального законодавства, а також висновків КСУ вбачається, що вирішення судом апеляційної чи касаційної інстанцій питання про поворот виконання рішення може мати місце лише стосовно рішень, прийнятих судами, а не іншими суб`єктами, наприклад, нотаріусами, як у цій справі.

При цьому, колегія суддів зауважує, що у разі порушень права власності заявника на майно відповідним виконавчим написом нотаріуса він може заявити вимоги у порядку позовного провадження про захист такого права, заявлені до стягувача за виконавчим документом.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, рішення місцевого суду підлягає скасуванню, як ухвалене з порушенням норм матеріального права, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на свою користь понесені ним витрати на правничу допомогу, колегія суддів зауважує наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону N5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Колегія суддів апеляційного суду приймає до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, між Адвокатським об`єднанням "ЕКВІТА" та ОСОБА_1 09 червня 2021 року було укладено договір про надання правової допомоги, юридичного консультування та юридичного представництва №29/21 (а.с.14-16).

Розділом 4 договору встановлені умови оплати послуг Адвокатського об`єднання, так пунктом 4.1 встановлено, що формою винагороди Адвокатського об`єднання за надання правової допомоги є гонорар.

Розмір винагороди при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків визначаються сторонами в додатках до цього договору та актах (пункт 4.2).

Додатком № 1 до договору про надання правової допомоги № 29/20 від 09 червня 2021 року встановлено, що на виконання умов договору за даним додатком до договору адвокатське об`єднання зобов`язується за дорученням клієнта надати наступну правову допомогу (послуги): підготовка процесуальних документів та супровід судового (-их) процесу (-ів) у спорі (-ах) з АТ "Ідея Банк" щодо оскарження виконавчого напису нотаріуса № 19578 віл 14 квітня 2021 року, що вчинений приватним нотаріусом КМНО Остапенком Є.М. та інших спорів з банком, представництво інтересів клієнта в органах виконавчої служби та у приватних виконавців, в судах усіх інстанцій, надання правової допомоги з усіх без винятку питань. Сторони домовились, що вартість наданої правової допомоги складає 5 000 грн., після досягнення мети представництва (прийняття судового рішення на користь клієнта) клієнт додатково сплачує адвокату гонорар у розмірі 5 000 грн. загальна ціна договору складатиметься із сум, вказаних в актах прийому-передачі наданих послуг. Загальна сума гонорару адвоката за цим договором становить 10 000 грн. (а.с.17).

Згідно ордеру серії АЕ №1076210, представництво інтересів ОСОБА_1 у дійсній справі здійснювалося адвокатом Бочкарем Р.В. (а.с.49).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, позивачем було надано квитанцію №32 від 08 липня 2021 року про сплату на користь адвокатського об`єднання 2 500 грн., квитанцію №3 від 30 серпня 2021 року про сплату 2 000 грн.

Отже, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, колегія суддів доходить висновку, що з відповідача АТ "Ідея Банк" на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню кошти, понесені позивачем на правову допомогу у зв`язку із зверненням до суду в розмірі 4 750 грн. (4 500 грн. (фактично сплачені) / 2 + 5 000 грн. (гонорар успіху) / 2).

Крім того, колегія суддів враховує, що звертаючись до суду із дійсною апеляційною скаргою, позивач просив, окрім іншого, стягнути на власну користь понесені ним судові витрати, а саме витрати на правову допомогу, опис яких, а також кількість годин та їх вартість виклав в мотивувальній частині апеляційної скарги, а саме зазначив, що адвокатом було надано наступні послуги: підготовка та подання апеляційної скарги на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 25 жовтня 2021 року по справі №207/2331/21 - кількість витраченого часу - 3 години, сума - 3 000 грн., участь адвоката в засіданні апеляційного суду під час розгляду справи, вартість одного судодня - 1 500 грн., вартість за 2 судових засідання складає 3 000 грн.

В той же час, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для стягнення вказаних витрат на користь позивача, зважаючи на те, що в матеріалах справи відсутні докази понесення апелянтом відповідних витрат, додаткова угода до договору про надання адвокатських послуг, якою згідно умов договору встановлюється обсяг наданих послуг та розмір їх оплати, а тому підстави для стягнення на користь апелянта відповідних витрат відсутні.

Крім того, згідно вказаного опису вбачається, що розмір витрат на адвоката складається з витрат на представництво інтересів апелянта у суді, в той же час розгляд дійсної апеляційної справи здійснювався колегією суддів апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача витрат апелянта на правову допомогу у зв`язку із розглядом його апеляційної скарги.

Крім того, зважаючи на результат розгляду апеляційної скарги, пропорційно до задоволених вимог, з АТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви до суду першої інстанції в розмірі 908 грн., судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 454 грн., а також сплачений позивачем судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в розмірі 1 362 грн., а всього 2 724 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,376,382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Ідея Банк», треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька Оксана Олександрівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задовольнити частково.

Визнати виконавчий напис №19578 від 14 квітня 2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, за яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором №262.00407.005017424 від 13 березня 2019 року в розмірі 112 060,62 грн., таким, що не підлягає виконанню.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір у розмірі 2 724 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 750 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2022 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.