Житомирський апеляційний суд
Справа №293/1647/20 Головуючий у 1-й інст. Бруховський Є. Б.
Категорія 60 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Кузьменко А.О.

з участю відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 11 січня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Бруховського Є.Б.

у цивільній справі №293/1647/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог: Черняхівської державної нотаріальної контори Житомирської області та приватного нотаріуса Черняхівського районного нотаріального округу Житомирської області Драч Наталії Володимирівни про визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом. Просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 11 травня 2018 року, видане ОСОБА_3 державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Житомирської області Пилипчуком В.І. за реєстровим номером 1059, спадкова справа № 179/2015 рік, серія ННС № 354239 на земельну ділянку площею 0,1500 га. (нуль цілих одна тисяча п`ятсот десятитисячних гектара), кадастровий номер :03:002:0153, що розташована в АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 03 липня 2020 року, видане ОСОБА_2 приватним нотаріусом Черняхівського районного нотаріального округу Житомирської області Драч Н.В. за реєстровим номером 720, спадкова справа № 41/2020, серія НОР № 085312 на земельну ділянку площею 0,1500 га (нуль цілих одна тисяча п`ятсот десятитисячних гектара), кадастровий номер :03:002:0153, що розташована в АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір та понесені інші витрати, пов`язані з розглядом справи в суді. В обґрунтування поданого позову зазначала, що 08 серпня 2008 року, ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був посвідчений Котенко Л.І.- приватним нотаріусом Черняхівського районного нотаріального округу Житомирської області за реєстровим номером 1527.

У відповідності з пунктом 1.1. вказаного Договору, ОСОБА_4 передав у власність (продав), а ОСОБА_1 прийняла у власність (купила) земельну ділянку, площею 0,1500 (нуль цілих п`ятнадцять сотих) гектара, яка розташована в АДРЕСА_1 , сплативши за неї гроші відповідно до пункту 2 цього Договору.

Цільове використання придбаної ОСОБА_1 земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Кадастровий номер ділянки - :03:002:0153.

Вказана земельна ділянка належала ОСОБА_4 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 560347, виданого Черняхівською селищною радою Черняхівського району Житомирської області 01 серпня 2008 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за №34.

Згідно з пунктом 2 вищевказаного Договору, продаж було вчинено за 39 000 (тридцять дев`ять тисяч) гривень 00 копійок, які ОСОБА_4 одержав від ОСОБА_1 повністю до підписання цього Договору.

Відповідно до Витягу № 6354406 від 08 серпня 2008 року про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів, укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу земельної ділянки був зареєстрований 08 серпня 2008 року в Державному реєстрі правочинів за реєстраційним номером 3071683.

В серпні 2020 року ОСОБА_1 стало відомо про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

11 травня 2018 року, ОСОБА_5 , державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Житомирської області було видано його матері ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим номером 1059, у відповідності з яким вона набула право власності на земельну ділянку площею 0,1500 га (нуль цілих одна тисяча п`ятсот десятитисячних гектара), кадастровий номер :03:002:0153, що розташована в АДРЕСА_1 , яка належала померлому ОСОБА_4 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку ЯД №560347, виданого Черняхівською селищною радою Житомирської області 01 серпня 2008 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №34, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 11 травня 2018 року, індексний номер витягу: 123511322, номер запису про право власності: 26090585, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 256.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла.

03 липня 2020 року ОСОБА_6 , приватним нотаріусом Черняхівського районного нотаріального округу Житомирської області, було видано її дочці ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим номером 720, у відповідності з яким вона набула право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:02:0153, розміром 0,1500 (нуль цілих п`ятнадцять сотих) га, яка належала померлій ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_5 , державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріального контори Житомирської області 11 травня 2018 року за реєстровим номером 1059.

Таким чином, на дату видачі ОСОБА_5 , державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Житомирської області Ревчук Галині Іванівні свідоцтва про право на спадщину за законом за реєстровим номером 1059 включене до нього майно не належало спадкодавцю ОСОБА_4 на момент відкриття спадщини.

У зв`язку з видачою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вищевказаних свідоцтв про право на спадщину за законом від 11 травня 2018 року та від 03 липня 2020 року було порушено право власності ОСОБА_1 на придбану нею за договором купівлі- продажу від 08 серпня 2008 року земельну ділянку, внаслідок чого вказані свідоцтва за рішенням суду підлягають визнанню недійсними. Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Тому договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08 серпня 2008 року, посвідчений Котенко Л.І. приватним нотаріусом Черняхівського районного нотаріального округу Житомирської області за реєстровим номером 1527 є укладеним і підстави для визнання його недійсним відсутні.

Разом із позовною заявою ОСОБА_1 подано до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, 0,1500 га, кадастровий номер :03:002:0153, що розташована в АДРЕСА_1 .

15.09.2020 судом постановлено ухвалу про задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову та накладено арешт на земельну ділянку, 0,1500 га, кадастровий номер :03:002:0153, що розташована в АДРЕСА_1 .

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 11 січня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог: Черняхівської державної нотаріальної контори Житомирської області та приватного нотаріуса Черняхівського районного нотаріального округу Житомирської області Драч Наталії Володимирівни про визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними відмовлено.

Заходи забезпечення позову, застосовані за ухвалою Черняхівського районного суду Житомирської області від 15.09.2020 у виді накладення арешту на земельну ділянку, 0,1500 га, кадастровий номер :03:002:0153, що розташована в АДРЕСА_1 , скасовано.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 просить вказане рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема вказує, що суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не було доведено, що вона набула права власності на спірну земельну ділянку і таке право порушено відповідачем, виходячи з того, що для одержання у власність спірної земельної ділянки у 2008 році, яка є нерухомим майном, недостатньо було лише факту укладення договору купівлі-продажу для виникнення такого права. ОСОБА_8 як покупець повинна була одержати документ, що посвідчує право власності - державний акт та здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Суд вважав, що сама по собі реєстрація договору купівлі-продажу, здійснена 08 серпня 2008 року приватним нотаріусом у Державному реєстрі правочинів, не підтверджувала виникнення права власності на нерухоме майно, а тільки містила інформацію про правочин, оскільки згідно із частинами другою, шостою Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року N671, який втратив чинність 01 січня 2013 року, Державний реєстр правочинів - єдина комп`ютерна база даних, яка містить інформацію про правочини, що підлягають державній реєстрації, забезпечує її зберігання, видачу та захист від несанкціонованого доступу. Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням.

Крім того, на час укладення договору купівлі-продажу (08 серпня 2008 року) чинним був Закон N 1952-ІУ, який, зокрема, був спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових прав на нерухомість та передбачав здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

А тому, на переконання суду, ОСОБА_1 , яка не отримала державний акт на земельну ділянку, не здійснила державну реєстрацію права на нерухоме майно, не була наділена правами власника на розпорядження цим майном.

Вважає, що на дату укладення ОСОБА_1 договору купівлі-продажу (08 серпня 2008 року) спірної земельної ділянки існувала очевидна суперечність між одночасно чинними нормами частини третьої статті 3 Закону № 1952-ІУ (у редакції Закону № 1878- VI) та частини четвертої статті 334 ЦК України щодо того ж самого питання: коли виникає право власності в набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188 цс 20) прийшла до висновку, що зазначену суперечність слід вирішувати на користь пріоритетності норм ЦК України.

Зокрема, до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.

Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.

Таким чином, суд першої інстанції на зазначене вище не звернув уваги та дійшов помилково висновку, що ОСОБА_1 не зареєструвала за собою право власності на спірну земельну ділянку, а тому у неї відсутнє право власності на спірну земельну ділянку.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 08 серпня 2008 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був посвідчений Котенко Л.I.- приватним нотаріусом Черняхівського районного нотаріального округу Житомирської області за реєстровим номером 1527.

У відповідності з пунктом 1.1. вказаного Договору, ОСОБА_4 передав у власність (продав), а ОСОБА_1 прийняла у власність (купила) земельну ділянку, площею 0,1500 (нуль цілих п`ятнадцять сотих) гектара, яка розташована в АДРЕСА_1 , сплативши за неї гроші відповідно до пункту 2 цього Договору.

Цільове використання придбаної ОСОБА_1 земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Кадастровий номер ділянки - :03:002:0153.

Вказана земельна ділянка належала ОСОБА_4 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 560347, виданого Черняхівською селищною радою Черняхівського району Житомирської області 01 серпня 2008 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за№ 34.

Згідно з пунктом 2 вищевказаного Договору, продаж було вчинено за 39 000 (тридцять дев`ять тисяч) гривень 00 копійок, які ОСОБА_4 одержав від ОСОБА_1 повністю до підписання цього Договору.

Відповідно до Витягу № 6354406 від 08 серпня 2008 року про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів, укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу земельної ділянки був зареєстрований 08 серпня 2008 року в Державному реєстрі правочинів за реєстраційним номером 3071683.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. 11 травня 2018 року, ОСОБА_5 , державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Житомирської області було видано матері ОСОБА_4 . ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим номером 1059 у відповідності з яким вона набула право власності на земельну ділянку площею 0,1500 га (нуль цілих одна тисяча п`ятсот десятитисячних гектара), кадастровий номер :03: 002:0153, що розташована в АДРЕСА_1 , яка належала померлому ОСОБА_4 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку ЯД №560347, виданого Черняхівською селищною радою Житомирської області 01 серпня 2008 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №34, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 11 травня 2018 року, індексний номер витягу: 123511322, номер запису про право власності: 26090585, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 256.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла.

03 липня 2020 року ОСОБА_6 , приватним нотаріусом Черняхівського районного нотаріального округу Житомирської області було видано її дочці ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим номером 720 у відповідності з яким на набула право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:02:0153, розміром 0,1500 (нуль цілих п`ятнадцять сотих) га, яка належала померлій ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_5 , державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріального контори Житомирської області 11 травня 2018 року за реєстровим номером 1059.

Позивач, обгрунтовуючи вимоги про визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними вважає, що у зв`язку з видачою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 свідоцтв від 11 травня 2018 року та від 03 липня 2020 року порушено її право власності на придбану нею за договором купівлі- продажу від 08 серпня 2008 року земельну ділянку.

Позивач вказує, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08 серпня 2008 року був посвідчений Котенко Л.І.- приватним нотаріусом Черняхівського районного нотаріального округу Житомирської області за реєстровим номером 1527, є укладеним і підстави для визнання його недійсним відсутні.

Щодо дотримання державної реєстрації правочину (договір купівлі продажу спірної земельної ділянки) позивач вказує на Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року №671, який діяв на час виникнення правовідносин, за яким державній реєстрації підлягали правочини, зокрема, договір купівлі-продажу, міни, земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна. Державна реєстрація правочинів проводилася шляхом внесення нотаріусом запису до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням. Дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру правочинів вважалася датою державної реєстрації правочину (пункти 5,6,9).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 , яка не отримала державний акт на земельну ділянку, не здійснила державну реєстрацію права на нерухоме майно, не була наділена правами власника на розпорядження цим майном. Тобто, позивач не довела факту набуття права власності на спірну земельну ділянку і що таке право порушено відповідачами.

При цьому посилався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 13 листопада 2019 року №755/9215/15-ц, провадження № 14- 382цс19.

Проте, погодитися з висновками суду неможливо, оскільки вони зроблені передчасно.

Так, у Постанові ВП ВС від 22 червня 2021 року у справі №334/3161/17 зазначено, що аналіз нормативно-правових актів дає підстави стверджувати, що саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення спірних правовідносин) найбільш повно та точно врегульовували цивільні правовідносини щодо визначення умов та моменту виникнення права власності у набувача нерухомого майна за відповідним правочином.

Щодо необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, придбане до 01 січня 2013 року, ВП Верховного суду виходила з наступного.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Стаття 334 ЦК України передбачає загальні та спеціальні умови щодо моменту набуття права власності за договором. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України).

Ураховуючи вищенаведене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що до спірних правовідносин, які виникли щодо придбаного до 01 січня 2013 року нерухомого майна, підлягають застосуванню саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення правовідносин), які визначають умови та момент виникнення права власності в набувача нерухомого майна за відповідним правочином, а також містять правило щодо обов`язкової реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна.

Щодо набуття права власності за відсутності державної реєстрації права власності на придбане нерухоме майно до 01 січня 2013 року Верховним судом зазначено наступне.

У межах суб`єктивного права власності доцільно виділити два конструктивних елементи: а) титул власності; б) правомочності власника. Правомочність власника - невід`ємний атрибут права власності та розглядається як динамічна категорія, як одна з основних можливостей власника щодо належного йому майна.

Титул власності є статичною категорією, до зміни власника не передається. Державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомості - адміністративний акт, який породжує титул власника.

Таким чином, висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершує перехід права власності (право власності на об`єкт припиняється у продавця і відповідно виникає в покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул.

Ураховуючи вищевикладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно.

За наведених обставин суд першої інстанції помилково вважав, що позивач не є належним власником спірної земельної ділянки, оскільки не одержала державний акт на неї та не внесла запис до Єдиного реєстру прав власності після 1 січня 2013 року.

Крім того, у вказаній вище Постанові ВП, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність відступу від висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах.

Так, судом зазначено, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі N 755/9215/15-ц (провадження N 14-382цс19) зроблено висновок, що законодавство у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачало обов`язкове подання для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення таких прав, та визначало приблизний (майже виключний) перелік таких документів; для одержання у власність земельної ділянки у 2007 році, яка є нерухомим майном, недостатньо було лише факту укладення договору дарування, для виникнення такого права обдаровуваний повинен був одержати документ, що посвідчує право власності - державний акт, та здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Сама по собі реєстрація договору дарування, здійснена 26 жовтня 2007 року приватним нотаріусом у Державному реєстрі правочинів, не підтверджувала виникнення права власності на нерухоме майно, а тільки містила інформацію про правочин, оскільки згідно із частинами другою, шостою Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року N 671, який втратив чинність 01 січня 2013 року, Державний реєстр правочинів - єдина комп`ютерна база даних, яка містить інформацію про правочини, що підлягають державній реєстрації, забезпечує її зберігання, видачу та захист від несанкціонованого доступу. Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням. Крім того, на час укладення договору дарування (26 жовтня 2007 року) чинним був Закон N 1952-IV, який, зокрема, був спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових прав на нерухомість та передбачав здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. А тому особа, яка не отримала державний акт на земельну ділянку, не здійснила державну реєстрацію права на нерухоме майно, не була наділена правами власника на розпорядження цим майном".

Ураховуючи, що: Закон N1952-IV як акт цивільного законодавства повинен був прийматися відповідно до ЦК України; сторони, укладаючи договір купівлі-продажу нерухомого майна, не можуть відступити від положень ЦК України; ЦК України як основний акт цивільного законодавства (на момент виникнення спірних правовідносин) містив чіткі та зрозумілі положення щодо визначення умов та моменту виникнення права власності у набувача нерухомого майна за відповідним правочином, які в повній мірі відповідають принципу правової визначеності та принципу легітимних (законних) очікувань; ЦК України (на момент виникнення спірних правовідносин) не передбачав необхідності державної реєстрації права на нерухоме майно та відповідно не містив відсилочної норми на положення Закону N 1952-IV, - Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в її постанові від 13 листопада 2019 року у справі N 755/9215/15-ц (провадження N 14-382цс19).

Крім того, Верховним Судом зроблено висновок щодо належного способу захисту у спірних правовідносинах.

При цьому суд виходив із наступного.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Майже аналогічний за змістом перелік способів захисту передбачений у частині другій статті 20 Господарського кодексу України.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

В даному випадку позивачка обрала способом захисту своїх прав визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину, видані нотаріусами та зареєстровані в реєстрі.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі N 925/1265/16 (провадження N 12-158гс18)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (провадження N 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16 (провадження N 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц (провадження N 14-338цс18). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Спір у цій справі виник у зв`язку з тим, що, на думку позивача, спірне майно, яке належить позивачеві на праві приватної власності, неправомірно перейшло до відповідачів.

Водночас задоволення цієї вимоги, заявленої позивачем, не приведе до поновлення майнових прав позивача. Зазначене свідчить про те, що позивачем обрано неналежні способи захисту своїх порушених прав. Тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Велика Палата Верховного Суду знов нагадує, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16 (провадження N 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі N 488/5027/14-ц (провадження N 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі N 916/1608/18 (провадження N 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших.

За наведених обставин та відповідно до положень п.3 ч.1 ст.376 ЦПК апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині суті спору та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в позові з інших підстав. Зокрема, у зв`язку з тим, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 11 січня 2022 року про відмову у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові з інших підстав.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 07.04.2022 року.